Дебора Джоунс
Венецианският лъв

Превод от английски: Павел Боянов, —

chitanka.info

Част първа
Замъкът

Ние сме френски рицари.

Ако небето тръгне да пада, ще го подпрем с върховете на копията си.

Сир Филип дьо Мезиер, 1396 г.

1.

Съдено беше на Оливие да бъде последният велик войн от знатния графски род Дучи Монталдо. Младият мъж разчупи тежкия златен печат на писмото и се намръщи.

— Сестра ми Франческа пише от Англия — обясни той и вдигна поглед. Жените, скупчени около него, отвърнаха на учтивостта му с любезно кимване и се заловиха за иглата с подновено усърдие. Но мисълта за писмото от колоритните английски роднини на граф Оливие, разпали въображението им, както искрата разпалва наръча сухи съчки. Фактът, че погледите им останаха скромно приведени над гоблена, издаваше благородния им произход и строго възпитание. Особено като се имаше предвид, че писмото беше донесено чак от семейния замък на Дучи Монталдо в Тоскана, до палата на рода Вениер, на Канал Гранде във Венеция. Дори в лято Господне 1395-о пътищата от Венеция до другите части на Италия бяха осеяни с разбойници и диви зверове, без значение колко усърдно патрулираше по тях Златния отряд на графа. Щом бяха изпратили дотук въоръжен войн, значи новините действително бяха важни.

Толкова важни, че дванайсетгодишната Джиневра, най-малката от четирите сестри Вениер, рискува да си навлече гнева на майка си, като хвърли поглед към светлокосия гигант, който седеше до баща й. Както винаги, й се стори, че Оливие Дучи Монталдо е най-красивият мъж на света с тази своя руса коса и тези невероятни очи. Момичето въздъхна. Оливие беше прочут рицар. Животът му бе изпълнен с такива фантастични приключения и геройства, та на Джиневра й се струваше несправедливо, че сестра й Домициана е успяла да го впримчи, макар че не беше девица.

Е, още не го беше хванала съвсем на въдицата си.

Изглежда Домициана някак бе усетила тази мисъл, защото погледна сестра си лошо, преди да вземе нов конец от кошничката си. Джиневра покорно сведе поглед и се захвана с деликатните очертания на един бял еднорог.

В продължение на няколко секунди единствените звуци в голямата зала на палата бяха пращенето на огъня и тихото шумолене на дамите от дома Вениер, които бродираха с копринени конци. Жените работеха мълчаливо, защото знаеха, че Лучано Вениер, техен съпруг и баща, има правото да говори от името на всички им.

— Надявам се, че не ви носят лоши вести — рече той. Оливие вдигна поглед. Мрачен облак тегнеше над синьо-зелените му очи.

— Не знам — отвърна той и се усмихна с известно закъснение. — Всъщност дори не съм сигурен, че новините ме засягат.

— Надявам се, че майка ви е добре? — внезапно се обади графиня Клаудия и за миг сгърчените й от артрита пръсти забравиха гоблена. Последното нещо, което трябваше на рода Вениер, бе нещо да се случи с графиня Дучи Монталдо. Но щеше да е в типично неин стил, да съсипе всичко. Французойка по произход и по възпитание, Бланш дьо Монфор Дучи Монталдо открай време умееше да приковава вниманието към себе си. Особено когато това внимание засягаше нейния най-голям и обичан син. Но Клаудия също имаше свое най-голямо и най-обично чедо, за което да мисли — годежът на Домициана не търпеше отлагане.

— Да, майка ми е добре — отговори Оливие и за пореден път нави и разви пергамента. — Изглежда моята повереница, госпожа Джулиана, е потеглила от Арнонкур, за да се присъедини към мен в Белведере.

Лицето на графиня Клаудия запази изражението си на строга безстрастност при думата „госпожа“, употребена спрямо Джулиана Мадригал.

— Предполагам, че посещението й е проява на чиста вежливост — каза тя и остро добави: — В края на краищата щедростта ви към нея е известна в цяла Европа.

Красивите черти на Оливие се извиха в сурова гримаса, въпреки, че чувствата му към Джулиана бяха нееднозначни.

— Такава щедрост едва ли е неоправдана — меко изрече той, — при положение че нейната майка ми спаси живота.

— Да, да, разбира се — изчурулика госпожа Клаудия, докато пръстите й ловко боравеха с иглата и конеца. — Какво щастие за нас и за Италия, че онази жена се справи така великолепно с мисията си.

„Още една грешка“, помисли си Джиневра и се опита да прикрие собствения си интерес, докато се мъчеше да си припомни дочутите клюки. Ах, да. Сега си спомни. Мълвеше се, че майката на Джулиана Мадригал е Алин дьо Лионе. И че тази Алин е вещица.

Внезапно зад гранитните стени на замъка зачурулика самотна птица, вероятно благодарна, че е успяла да кацне на едно от малкото плодни дръвчета, по които беше останала някаква зеленина. Зимата във Венеция можеше да бъде сурова — студена и влажна. Джиневра пламенно се надяваше, че малкото птиче бързо ще отлети на юг, преди времето да покаже лошия си нрав.

Но дворецът на рода Вениер — внушително разположен на Канал Гранде под сянката на наскоро завършената катедрала „Сан Марко“, както обичаше да изтъква наляво и надясно Лучано Вениер — беше топъл и уютен. Особено когато очакваха Оливие Дучи Монталдо за гостенин. Жегата в стаите трябваше да демонстрира благополучието им, както и всичко останало в това разкошно обиталище. Сред удължаващите се сенки на ноемврийския ден маранята от огнищата трептеше и изтръгваше отблясъци от позлатените мебели, осветявайки изрисуваните с фрески стени, прочутите френски гоблени и пищно тъканите килими, които неотдавна бяха изминали Пътя на коприната, за да стигнат до богатата и могъща Венеция, право в дома на богатите и могъщи Вениер. Дори и на дванайсетгодишна възраст Джиневра бе достатъчно прозорлива, за да си дава сметка, че тяхното богатство — тяхното изтънчено европейско богатство — е една от причините, които бяха накарали лорд Оливие да се спре на семейството й. Другите можеха да си мислят, че това е, защото Лучано Вениер е първи братовчед на Антонио Вениер, глава на властващата във Венеция олигархия, но Джиневра виждаше зад привидността на нещата. Тя бе наблюдавала как Оливие, самият той заможен, реагира на знаците за тяхното благополучие. Беше видяла как докосва, помирисва и вдъхва атмосферата на палата им. Оливие беше прочут и могъщ, господар сам на себе си. Под неговото предводителство Златния отряд, легендарната войска от наемници, основана от английския му зет, Белден от Арнонкур, непрекъснато набираше сили и сега почти цяла Североизточна Италия се намираше под нейната закрила. Но легендата за Оливие не бе възникнала в Европа. Тя бе покълнала на Изток, по тамошните бойни полета и в тъмницата на султан Баязид. Рицарят беше прекарал в чужбина много време и ужасни нещастия бяха сполетели рода му по време на неговото отсъствие. Вярно, че трубадурите възпяваха подвизите му, но трагедията пригласяше на песните им като панихида.

Оливие с неохота се канеше да напусне уютния дом на Вениерови. Нежеланието ясно се изписа на лицето му.

— Най-добре да тръгвам обратно за Белведере, преди камбаните да са били за вечерня — каза той. — Предстои ми усилена езда. В писмото сестра ми пише, че пратеник на нашия родственик, Бургундския херцог, придружава повереницата ми и носи послание от своя господар. Разбира се, трябва да приготвя и детската стая. Госпожа Джулиана ще се нуждае от нея.

— Детска стая, как ли пък не! — озъби се Клаудия Вениер, след като нейният съпруг и гостенинът се отдалечиха достатъчно. — Понякога мъжете могат да бъдат големи глупаци. Тази Джулиана трябва да е прехвърлила двайсетте и отдавна щеше да е омъжена, ако дори обединените усилия на родовете Арнонкур и Дучи Монталдо не се бяха оказали безсилни да намерят мъж за това мюсюлманско сираче.

— Джулиана не е мюсюлманка, а схизматичка. — Домициана поправи Клаудия с привичната си безцеремонност. — Християнка е. Говори се, че била родена в Константинопол след бягството на майка й. Константинопол все още е под закрилата на нашия Господ Исус Христос, ако не е под владичеството на папата. Но по време на бягството си Алин трябва да е била бременна. Джулиана е била нейната защита. Не е добре да изгориш бременна жена — дори тази жена да е вещица.

— Неверница или схизматичка, каква е разликата? — попита майка й. Беше толкова разстроена, та за момент забрави, че двете й по-малки дъщери Мария и Джиневра са в стаята и имат уши за всичко. Включително и за прословутата Алин дьо Лионе. В този момент Клаудия не даваше пукната пара за тях и за изнежените им девически сетива. Нямаше да намери покой, докато не задоволи страстното си желание да чуе бързото и необратимо официално обявяване на годежа, между графа и най-голямата си дъщеря. Понякога й се струваше, че живее само за това. И имаше защо. Същата тази сутрин, докато дамите от рода Вениер се разхождаха из открития пазар, две стари селянки бяха дръзнали да си направят знак против уроки. Те и всички останали. Макар че, двайсет и шест годишната Домициана още беше хубава, тя бе погребала двама съпрузи и годеник, но имаше и по-лошо: няколко мъртвородени деца. Венецианците започнаха да шептят, че над младата жена и семейството й тегне проклятие.

И може би бяха прави. Ако не за друго, то поне заради факта, че Вениер нямаха синове, които да поддържат и умножат славата на това благородно име, зад което стояха много по-малко пари, отколкото дори най-добрите им приятели подозираха. Родът Вениер беше богат, но богатството му беше натрупано отскоро, по Пътя на коприната. Що се отнася до търговията, Венеция не проявяваше снобизъм както повечето италиански градове, но беше страшно суеверна — нещо типично за големите пристанища, които трябваше да търпят гнева и капризите на необятното море. Луиза и Джиневра също трябваше да си намерят добри партии. Лучано, който по принцип беше много снизходителен баща, бе намекнал, че ако съюзът между Оливие и Домициана скоро не стане реалност, най-доброто разрешение за всички ще е най-голямата му дъщеря да се оттегли в манастир. Но това беше неприемливо за Клаудия. Самата идея да погребе красивата си дъщеря в някой затънтен метох, където тя ще носи груби дрехи, ще яде проста храна и цял ден ще прекарва в разкаяние и молитви, й беше непоносима. Не, тя нямаше да допусне такова нещо.

— Неверница или схизматичка, каква е разликата? — повтори Клаудия. — С тази своя майка, с този свой произход тя е обречена, все едно каква се нарича. Освен това е грозна и с отвратителен характер. Едно вечно намусено създание! Беше си темерут, когато Оливие я доведе със себе си от Изтока, и вероятно е станала злобна и свадлива жена. Особено като се има предвид, че последните години е живяла в Англия. — От устата на Клаудия „Англия“ прозвуча като „Ада“. — С отвратителен характер, че и темерут. Ами да, никога не съм я видяла да се усмихне! Говори се, че Франческа д’Арнонкур много я обича, но графинята е светица. И ти щеше да си такава, ако имаше Бланш дьо Монфор за своя майка. Цяло чудо е, че нито годеникът ти, нито зет му не са решили да я затворят в манастир.

— Оливие още не ми е годеник — отговори Домициана. Тя също бе видяла онези две селянки на пазара. Забеляза начина, по който се отдръпнаха от нея. Бяха мръсни, грозни и миризливи, но въпреки това гледаха отвисоко на нея, дама от рода Вениер, племенница на дожа. Бръкна под края на гоблена си и извади мъничко златно огледалце. Джиневра наблюдаваше как сестра й се втренчи в отражението си, в русата коса, която вече започваше да побелява, в бузите, които трябваше да се обтриват със сок от касис, за да поддържат руменината си, в дългите линии, които постепенно се очертаваха покрай устата й, в леката паяжина, която вече обрамчваше зимно сивите й очи. Тя повдигна дългите си ръце, накичени с пръстени, и безстрастно се взря в себе си.

— Манастир — сприхаво повтори Клаудия. — Нямам представа защо не са я затворили в манастир.

Домициана свали огледалото. На лицето й се беше настанило хладното изражение, което нейното семейство познаваше доста добре, но което Оливие никога не беше виждал.

— Опитаха — отговори тя. — Но Джулиана отказа да чуе подобно нещо. Калугерската забрадка не била за нея.

Оливие Дучи Монталдо пришпори коня си в галоп през блатистия полуостров, който разделяше областта Венето от останалата италианска суша. Зад него почетната стража от десетте му най-добри войници го следваше без проблеми. Ако зависеше от него, Оливие би се понесъл към Белведере само с един човек за охрана, но Лучано Вениер не беше дал и дума да се издума. Фамилията Вениер се тревожеше за неговата безопасност и макар Оливие да знаеше, че загрижеността им не е лишена от егоистични подбуди, все пак позволи да го поглезят. Дълго време бе прекарал като затворник на място, където никой — или почти никой — не се интересуваше от неговото удобство. Загрижеността на могъщия венециански род бе предназначена да стопли душата му.

Колко млад беше, когато за пръв път яхна коня и безгрижно се отдалечи от Белведере — млад и безразсъден. Само двайсетгодишен, но твърдоглав и решен да се махне далеч от Тоскана и от родния си дом. Радостно беше препуснал, за да обедини сили с непознат френски принц срещу също тъй непознатия, но войнствен враг — безверник. Така беше оставил и своя покой зад себе си, но тогава не го знаеше. След първия принц последва друг, последва и втори неверник. Както повечето благородни рицари, и Оливие се оказа неспособен да устои на комбинацията. Войната беше биле, упойващо като смирна: лакомо беше посегнал към нея е ръце, меч и сърце. Десет години беше като пристрастен, преди да го пленят и да го пратят да чезне в тъмницата на султан Баязид, докато първо цялото му семейство, а после — след много смърт — майка му и сестра му сами се трудеха робски, за да съберат невъзможния откуп. Оливие смяташе, че е обречен да изгние в зандана, когато най-неочаквано зет му, Белден д’Арнонкур, му се притече на помощ и го освободи. С помощта на Алин, разбира се. И на Джулиана. Озлоблението, което още таеше след толкова години, го смайваше, и той пришпори коня си, за да му избяга. Напразно.

Алин получи каквото искаше. Взех дъщеря й. Получи възнаграждението си изцяло. Ала понякога, особено докато яздеше по самотните, обвити в среднощен мрак пътища, се чудеше дали някога наистина ще успее да й се издължи. Дали някога наистина ще бъде свободен.

Но точно сега нямаше да поддаде на това угнетително настроение. Пътят му може би водеше към Белведере, но проницателните му очи се присвиха, когато мислите му се насочиха към един по-належащ проблем. Към пергамента, пратен от сестра му Франческа, бе прикрепена бележка, носеща печата на мъж, когото Оливие не познаваше, но за когото бе чувал. И действително, много малко бяха хората в целия християнски свят, които не бяха слушали за славния Гасиен дьо ла Марш.

От битката при Поатие, състояла се през 1356 година, Англия и Франция взаимно човъркаха стари рани в непрекъсната война, която даваше всички признаци, че ще продължи и през следващия век. При това положение имаше нещо гнило във факта, че Бургундският херцог изпраща най-прочутия си рицар през половин Европа, с призив до господаря на Арнонкур в Корнуол. Но фактът, че знаменитият му зет беше отпратил Дьо ла Марш към Тоскана, вече наистина говореше, че се задава нещо сериозно! Животът отдавна бе научил Оливие на цинизъм, но младият мъж не беше от тези, които предизвикват съдбата. Знаеше, че ако им дадеш достатъчно време, важните въпроси сами ще намерят своя отговор. И все пак, помисли си той, нямаше да боли, ако се постарае да разбере що за птица е Дьо ла Марш, преди да се срещнат официално. Ако не друго, то пристигането на бургундеца може би вещаеше опасност за Венеция. А щом могъщата Венеция — с нейното стратегическо пристанище, богати търговски пътища и силни, но обтегнати връзки с Изтока — беше застрашена, значи бе застрашена и цяла Италия.

— Кристиано! — извика той през рамо и Кристиано от Салерно, заместникът му в отряда, се озова до него. Италианецът бе същинска канара, мрачен и заплашителен. Лицето му бе обезобразено от меч в някаква стара битка, но той бе добър и способен, и най-вече отличен лейтенант. Кристиано бе служил при бащата на Оливие, стария граф, беше яздил редом със зет му, Белден д’Арнонкур, и сега се бе завърнал, за да служи отново под развятия синьо-бял флаг на Дучи Монталдо. Кристиано бе отишъл в Белведере, за да изчака пристигането на Гасиен дьо ла Марш и по своя инициатива веднага бе донесъл писмото на Франческа във Венеция. Не беше някой глупак.

— Как намираш рицаря Дьо ла Марш?

Кристиано сви рамене — кратко движение в тъмното.

— Французин. — Мълчание. — Хубав мъж. Руса коса, сиви очи. Изглежда по-млад, отколкото би трябвало да е с тази слава. А тя не е никак малка — за французин. — Кристиано имаше определени съмнения относно французите и не се стесняваше да им даде израз, въпреки че Оливие Дучи Монталдо беше наполовина французин по майчина линия и братовчед на Бургундския херцог. — Но все пак е свестен. Не дрънка много. Дружи главно със себе си и с малкото бургундци, които го придружават. Не е самовлюбен както повечето си сънародници. Разбира се, той е тук да те вербува и му се налага да се държи прилично. — Кристиано направи многозначителна пауза. — Бургундският херцог ще се нуждае от помощта ти, ако се надява да оглави новия кръстоносен поход.

Оливие не каза нищо. Разбира се, знаеше, че Гасиен дьо ла Марш е дошъл с мисия за кръстоносния поход. Знаеше го още преди да прочете писмото на Франческа, или поне тази част от него, която не бе споделил със семейство Вениер.

— Кой не е чул мълвата? — продължи Кристиано. — Чини ми се, че даже краварките в селото са наясно какво търси тук рицарят. Наричат султан Баязид „Светкавицата“ и казват, че османците са опустошили Балканите, а сега чукат на вратите на Източна Европа. А веднъж окопаят ли се толкова навътре… нищо не може да ги спре. Познаваш Баязид, нали, графе? Познаваш ли го лично?

— Да, познавам го — отвърна Оливие.

— Тогава знаеш, че той не е празна заплаха. Поне рицаря Гасиен не го възприема така. С този Баязид се задават неприятности. Свещениците са разстроени, защото сменя религията на хората. Принцовете се сърдят, защото тях вечно ги сърби да се сборят за нещо. Желанието за завоевания тече в жилите им. Те ще се бият срещу всеки, стига от това да пада облага.

Кристиано млъкна и за момент единственият шум бяха приспивното чаткане на копитата по отъпканата земя и приглушените звуци на сънуващата гора около тях. Но на Оливие му се стори, че долавя и още нещо. Тропот на конски копита далеч сред дърветата, които не бяха в ритъм с конвоя. Тилът му настръхна. Въпреки че се зазоряваше, все още бе прекалено тъмно, за да се вижда добре. Озърна се към пламналото небе, но не съзря нищо.

Кристиано заговори отново със сподавен шепот:

— Говори се, че е разположил гарнизон в Никопол. Познаваш града добре, нали? Нали там си срещнал госпожа Джулиана?

Моята майка. Твоето обещание.

— Да, там я срещнах. В Никопол. — Оливие се изненада, че думата не заседна в гърлото му.

Сега беше безполезно да мисли за нещо друго и той го знаеше. Оливие не възнамеряваше да се връща обратно на Изток, не възнамеряваше да ангажира армията си с Баязид, само защото Бургундският херцог така иска. Дългът на Златния отряд бе към Венеция, не към Франция. Но ако Баязид превземе Балканите… Ако заплаши, търговските пътища на Венеция по Дунаваи през Дарданелите…

— Не, стига ми толкова. — Оливие чу думите, произнесени със собствения му глас, но те сякаш принадлежаха на някой странник. Пришпори коня си напред. Нямаше да гледа назад. Миналото беше погребано. Беше подпечатано с кръвта му.

Оливие протегна ръка и докосна мястото, където Домициана го беше целунала за сбогом, когато пресичаха Моста на въздишките, докосна го като талисман.

— Домициана. — Той изрече името й на висок глас. То не беше като името на Джулиана, погребано дълбоко в него, дълбоко в душата му, толкова дълбоко, че би предпочел да забрави.

Отново чу приглушеното чаткане на копита, този път отчетливо. Успя да познае, че това е самотен ездач и се намръщи.

— Странно.

— Защото — продължи Кристиано, — въпреки че рицарят Дьо ла Марш е много любезен и дори до известна степен потаен, той неволно прояви огромен интерес към Никополската крепост — почти толкова огромен, колкото и към госпожа Джулиана.

Кристиано чу как господарят му остро си пое дъх. Обърна се на седлото с лице към Оливие, за да чуе как ще коментира той тази интересна новина за повереницата му, и очите му се оцъклиха от ужас. Оливие се беше килнал напред, а напъпилата зора на новия ден осветяваше черната дръжка на стрела, която стърчеше от рамото му.

— Това е само чародейство. Не може да ме засегне, не може да ме нарани, освен ако аз не му позволя — шепнеше Джулиана и притискаше нос към прозореца на главната източна кула. Под нея плодородните възвишения на Тоскана се надигаха лениво към небето, готови да омагьосат всеки странник, който тръгне по тях. Изглеждаха весели и хубави, дори когато дърветата по тях се извиваха от студения вятър, който фучеше през този студен зимен ден. Тоскана и небето бяха любовници.

Но Джулиана беше магьосница. Тя знаеше, че е открита за вълшебството на това място и следователно трябва да се пази от него. Хора от цяла Европа говореха за Белведере и за неговия чар, менестрели възпяваха легендите му. Всички знаеха, че замъкът на Дучи Монталдо е омагьосан и че спомените, които пази, могат да привързват като окови. Шептяха за призрака на граф Пиеро и тримата му трагично загинали сина, които посрещаха странниците поели на далечен път, с поздрави — и не ги пускаха да си отидат. Самата тя беше чула как духът я зове, докато идваше с рицаря Дьо ла Марш по дългия път от суровото крайбрежие на Англия, до тази земя на дъхави кипариси и олюляващи се пинии. Неволно си беше спомнила уроците на Алин. Беше се взирала внимателно в дърветата на Тоскана и се беше учила от тях. Ние сме вечнозелени — казваха те. — Оставаме в ярка премяна, която носи обещанието за пролет, дори когато небесата плюят зимен сняг. Навремето урокът й се беше сторил слаба утеха, но щом действително се озова в Белведере — мястото, към което така усилено се беше стремяла, — вече съвсем не им вярваше.

Свещеникът до нея поклати глава и за пореден път я върна тук, в лабораторията. Върна я към нейната цел. Джулиана виждаше как очите му мигат до нейните в отражението върху стъклото на прозореца. Стъкло, което беше почистила със собствените си ръце.

— Не си ли доволна, че се върна в Белведере? — сгълча я отец Гаска дьо Лоран. — Това място беше твой дом толкова години.

Не беше мой дом — яростно си помисли Джулиана. — Никога не е било мой дом.

След тъмните години, тази стая, скрита в най-високите предели на източната кула, се беше изпълнила с изстрадана любов и трудно извоювано щастие. Около девойката отекваше призрачен смях. Франческа и съпругът й. Гукането на двете им деца, първото от дълго жадуваните момчета, родени тук. Майката на Франческа, Бланш, която флиртуваше с кавалера си. Дори и слугините — винаги щастливи, винаги бременни. Но ако не си наистина част от цялата тази любов, но си принуден да седиш самотно и да търпиш… Да, но понякога Джулиана се вглеждаше в очите на Оливие, разчиташе безстрастното изражение, което той старателно си беше наложил, и си мислеше, че той се чувства така в лабораторията и затова я е оставил да потъне в плесен и паяжини. Че той също се е чувствал отчужден и самотен. Или грешеше? Оливие беше различен — открай време си е бил различен. Той не споделяше семейното увлечение по алхимията и науката. Не беше прекарал времето си в тъмницата в учене, като Белден д’Арнонкур — или като нея самата. Не беше видял нищо хубаво в Изтока. От първия ден на своя плен, Оливие беше живял, за да избяга.

Но тя не можеше да сподели мислите си с добрия свещеник. Падре Гаска никога не би я разбрал. Той знаеше какво е сторило семейство Дучи Монталдо за нея. Знаеше с каква любов са я обградили Оливие, Франческа и дори Белден д’Арнонкур. Винаги бяха до нея, винаги я подкрепяха.

И все пак…

— Мръщех се на лабораторията — усмихна се тя на лъжата си. — Бях забравила каква бъркотия е тук.

— Ах, да, лабораторията — повтори Гаска и също отклони поглед от хълмовете към стаята, в която се намираха. — Положението е трагично. Очевидно никой не е помислил за нея по време на големия ремонт.

— По някаква причина трудолюбието на настойника ми не се простира до това място — каза Джулиана. Беше усетила неловкостта на свещеника и искаше да го успокои.

За последно беше видяла това високо помещение преди шест години. Шест години, откакто Белден д’Арнонкур беше напуснал Златния отряд, прочутата си наемна армия, поверявайки го в способните ръце на брата на своята съпруга, Оливие Дучи Монталдо, за да се отзове на призива на Ричард Втори Плантадженет. Беше се завърнал в Англия с младото се семейство, за да потуши поредния шотландски бунт. Шест години, откакто Джулиана бе зърнала за последно, своя красив настойник със синьо-зелените очи. Шест години, откакто бе положила целомъдрена прощална целувка върху бузата му. Но за всички тези шест години, не бе имало повече от шест последователни часа, в които да не помисли за него.

— Наистина — повтори тя. — Лабораторията очевидно е била забравена.

Останалата част от замъка беше така ремонтирана, преустроена, обновена, излъскана и позлатена, че падре Гаска, който някога бе подсъдим в папския съд в Авиньон и не беше чужд на лукса и разкоша, който може да се купи със солидно количество злато, беше останал с отворена уста, когато тежките дъбови порти се бяха разтворили пред тях. Добрият старец беше сигурен, че не е останал сам в смайването си. Обучен в тънкостите на наблюдението, беше забелязал как лицето на Джулиана се озарява от удивление и как проницателните очи на Гасиен дьо ла Марш се присвиват. За всеки беше очевидно, че под управлението на Оливие богатствата на Дучи Монталдо отново се трупат главоломно. Замъкът притежаваше блясък, който се постига единствено с много пари. Но фактът, че новият граф бе издирил и закупил обратно всеки гоблен, всяка сребърна ваза, всеки оловен съд, който семейството му бе продало, докато той е бил в плен, бе очевиден само за Гаска. От тримата той единствен бе виждал Белведере в разцвета му. Сега гобленът с еднорога, очуканите сребърни кани и купи, които майката на Оливие бе донесла със себе си от Франция като зестра, килимите от Прованс, дългите ракли от уханен кедър гордо заемаха старите си места. Гаска усети как кръвта му се смразява. Като знаеше историята на графския род и по-специално участието на Оливие в нея, той намери промяната за изключително обезпокояваща.

Сега обаче кимна и се усмихна на момичето. Светлокафявите му очи отново се озариха. Естествено, коментарът на Джулиана беше излишен. Източната кула, приютяваща лабораторията на Дучи Монталдо, беше оставена на произвола на съдбата — черепите гниеха, пергаментите мухлясваха, спомените избледняваха. Колекцията от етруски монети и грънчарски изделия, които петте деца Дучи Монталдо бяха открили и окачили внимателно по стените, докато Гаска и старият граф се смееха, сега беше оставена да прашасва по пода. Джулиана никога не ги беше познавала, но ако затаеше дъх и се заслушаше, ако спреше хода на мислите си, и особено ако старият свещеник и неговата сила бяха с нея, тя все още можеше да ги чуе. Можеше да проникне в сърцето му и да ги възкреси с любовта, която щеше да бликне там. Оливие, Пиеро Втори, Лука, Марко, Франческа. Можеше да ги върне към живота — тях и баща им, който бе неговият най-добър приятел.

— Виждам ги всичките — бе прошепнал в ухото й в първия ден на завръщането им. — Тогава бяха пет деца, но сега останаха само две.

Франческа, която беше далеч в Англия, и Оливие, който идваше по-близо до тях с всяка изминала минута.

Гаска хвърли поглед към Джулиана, която натопи ръце във ведро с гореща вода и се зае да чисти енергично. Малката Джулиана се беше превърнала в хубавица — нещо, което никой не би сметнал за възможно, когато тя дойде при тях от Изтока. Очите й бяха все така бистро зелени, а кожата — леко смугла. Под нейната безформена, лекьосана бяла престилка се криеше прекрасно заоблено женско тяло. Гаска забрави обетите си и глупавите поверия, които му бяха втълпени, и започна да я наблюдава с безпристрастен научен поглед. Джулиана наистина се беше разхубавила неузнаваемо. Оливие непременно щеше да забележи промяната. Тъмната й коса беше хваната на дълга плитка, която стигаше чак до кръста й. Не носеше забрадка и това, кой знае защо, караше свещеника да изпитва неудобство. Напоследък Оливие беше станал консервативен, както е типично за богаташите. Сигурно нямаше да му се понравят свободомислието на девойката, знанията й. Нищо чудно да опита да я опитоми.

— Мисля, че тази работа може да я свърши някоя прислужница — меко рече Гаска, гледайки паяжините, прашните повърхности и плесента по сивите стени. — Сигурно има кой да ти помогне. Например онова момиче, което ти даде за камериерка? То определено може да се потруди тук.

— За Сабата ли говориш? Тя ще ни помогне, даже изяви желание. Изпратих я до селото. Тревожеше се за малкия си брат. Имал лоша кашлица, а по това време на годината е рано за такова нещо. Даже не е минал празникът на Свети Мартин, не сме опитали от новото вино и кестените.

— Детето сигурно си има майка. Тази Сабата не е бивало да те оставя сама.

— Тя не ме е оставяла. Аз я отпратих.

Но си личеше, че Гаска няма да миряса толкова лесно.

— Все пак не е редно господарката на дома, да чисти със сапун от овча лой — настоя той.

— Не съм господарката на дома — засмя се Джулиана и натопи ръце във врялата вода. — Това е най-малкото, което мога да направя.

— Защо не отидеш да видиш братчето? С твоите знания сигурно можеш да помогнеш за кашлицата. Майка ти беше опитна билкарка. Не сме толкова далеч от Франция — климатът е близък до този на Ориента. Вероятно тук ще откриеш каквото ти трябва. Защо не наминеш в селото? Вземи билките. Сигурно ще бъдеш от полза.

Внезапно един окъснял слънчев лъч проблесна през прозореца и освети Джулиана.

— Не, не — отговори тя твърде припряно. Слънцето позлати тъмната й коса и лъжата лъсна на хладния сутрешен блясък. — Нищо не разбирам от лекарства. Не съм вещица.

— Това не е вещерство — успокои я Гаска. — Това е знахарство.

— Нищо не разбирам от лекарства — повтори Джулиана.

Гаска вдигна тревожен поглед. Изглеждаше овладян, но мислите му се устремиха към тежкия златен амулет, който висеше на нежната моминска шия. Познаваше Арнонкур, бяха се срещнали веднъж, когато жаждата му за знание го бе отвела на Изток. Сети се за слуховете. Сети се за Мария Магдалена. И закопня да се прекръсти.

— Освен това — небрежно добави Джулиана — ви сте учен човек и сте вещ в билкарството. Та вие сте направо известен — даже прословут — със знанията по алхимия, щом самият папа ви е отлъчил.

— Но това беше преди много време — възкликна Гаска, решавайки да захапе въдицата и да остави собствените си въпроси за по-нататък. — Сега римският папа, съюзникът на Англиканската църква в тази война, краят на която ще ме завари в гроба, отново ме приобщи към лоното на църквата. За всеки случай крал Ричард собственоръчно ми дари имение в Оксфорд. Въпреки че, дали го направи заради моите заслуги, или за да вбеси френския папа, който ме заклейми — е, това само Господ го знае. — Гаска извъртя очи нагоре в израз на престорена набожност.

— Сякаш ви интересува — засмя се Джулиана. — В допълнение към кралското благоволение Ричард ви даде църковен сан и лаборатория. Съчетанието на тези две удобства е компенсирало много минали оскърбления…

— Повече от нужното — поправи я Гаска.

— Затова сега дори монасите от „Сан Марио“ ви викат за консултация.

— Трябва да се благодарят, че съм на тяхно разположение след някогашното им лошо поведение — отвърна Гаска и разсеяно се почеса по тонзурата, докато преглеждаше наръч прашни пергаменти. — Ала манастирът им е наблизо, на не повече от два час път с пъргаво магаре. Храната там винаги е вкусна и в изобилие, а виното — просто чудесно. Утре пътувам в тяхна посока — само да поговоря с граф Оливие.

Джулиана се усмихна на падре Гаска, който се суетеше из прашните руини. Ръцете му машинално търсеха пергаменти, които навремето беше оставил тук, и които му липсваха през годините в Англия. Напоследък му вървеше много. Миналото вече го нямаше, нямаше ги и проблемите му.

Джулиана се огледа наоколо.

— За нищо време ще подредим всичко — усмихна се тя, влизайки във веселия тон на свещеника. — Обещахме на Франческа. Тя иска тези неща да заминат в Англия за Майкъл, втория й син. Смята, че момчето има талант за наука.

— Така си е — отвърна Гаска и очите му блеснаха добродушно.

Девойката повдигна един буркан с консервирана жаба. Очите на жабата се втренчиха в нея през мътната течност. Джулиана бе готова да се закълне, че земноводното й намигна.

— Пак извадихме голям късмет, че прислужничките се съгласиха да пренесат ведрата и парцалите. Та те се кръстеха на всяко стъпало! Имам чувството, че няколко дребни монети няма да стигнат, за да ги свалят долу, след като свършим. Никой от близките три области, няма да влезе доброволно в лабораторията на Дучи Монталдо. Селяните са се наслушали на какво ли не, за това място.

— Може би рицарят Дьо ла Марш ще ни услужи с един от мъжете си — невинно подхвърли Гаска. — Може би дори лично ще ни направи честта.

Джулиана го погледна с изумление.

— Гасиен дьо ла Марш никога няма да се принизи дотам. Той е един от първите рицари на Франция и отгоре на това — бургундец. А те са известни със своята гордост.

— Вярно е, бургундците са прословути със своята гордост. Обаче имам усещането, че великият Гасиен дьо ла Марш ще се принизи дотам да ни помогне — ако ти го помолиш.

Свещеникът забеляза изненадата на Джулиана и смущението, което обагри страните й в прелестно розово. Това момиче изглеждаше очарователно. Дощя му се да я види как поруменява още по-силно.

— Според мен не е изключено той да се интересува от теб. Дьо ла Марш е богат, прочут, неженен. Съвсем не лош избор на бъдещ жених.

За миг беше готов да повярва, че по хубавото лице на Джулиана пробягна тревожна сянка.

— Невъзможно — отсече тя и побърза да извърне глава. — В мен той вижда само приятелка. Човек, който знае нещо за странните тоскански привички. — Гаска забеляза решителното й изражение и реши, че е по-мъдро да не спори.

Известно време двамата чистиха заедно. Джулиана се занимаваше с по-трудоемката част — търкаше с вряла вода, подреждаше гипсови отливки, миризливи еликсири и тинктури, а Гаска се беше увлякъл в ръкописите и се усмихваше разсеяно. От време на време промърморваше „Когато старият граф беше жив…“ или „С Франческа и Белден правехме следното…“ но като цяло в помещението цареше приятна тишина. След споменаването на Гасиен дьо ла Марш, Джулиана беше благодарна за мирната атмосфера и общата цел.

Защото едва удържаше вълнението си при мисълта за Оливие. Никой не й беше казал, че той ще се прибере вкъщи, но тя го усещаше, чувстваше приближаването му. А тогава… Когато си поговореха… След като той разбереше… Години наред се беше надявала на това чудо, беше се молила, надмогвайки страховете си, да се върнат в Никопол. Там щяха да намерят Алин — и поне веднъж щяха да заставят волевата й майка да разкрие истината за баща й — и за това какво ги свързва. Обаче знаеше, че е длъжна да скрие тези мисли от падре Гаска. Той имаше дарбата — усещаше го. Надушваше го. Той би могъл да разбере.

Работеха мълчаливо. Отначало положението стана по-лошо. Докато беше покрита с прах, стаята имаше някакво магическо излъчване, вълшебен ред. Когато лабораторията беше изчистена с вода и сапун, тя придоби мръсен, неприятен вид. Скрити тайни, които селяните предпочитаха да избягват. Но после, много бавно, почти като по чудо, видът й се пооправи. Джулиана можеше да види следи от стаята, която помнеше с такава смесица от чувства. Едва ли не чуваше да звънти смях. Под нейното докосване огледалата, които Белден д’Арнонкур беше поставил, за да има жена му стимул да намери лек за луничките си (как само се забавляваха с тези лунички!), започнаха да й намигат от нишите си в стената.

Но, тъжно си помисли тя, не със същата жизнерадост, с която намигаха на Франческа. Джулиана бе друга жена. С по-тъмна коса, с по-смугла кожа. Дори зелените й очи, бяха като замрежени с мрачен облак и при определено светлина изглеждаха черни. Очите й плашеха хората и тя го знаеше. „Като парченца счупено стъкло“ — веднъж й беше казал Оливие. Джулиана знаеше, че не притежава нищо от лъчистата и приветлива красота на Франческа. В най-добрия случай изглеждаше студена и мразовита. Нищо общо с това, което мъжете желаеха — или с това, от което се нуждаеха.

— Трябва да приема очите си. Трябва да приема миналото. Трябва да приема лицето си.

Трябваше да приеме външността си. Трябваше да приеме очите, които творецът й беше дал. Отново се насочи към прозорците, въпреки че първо тях бе измила. Обърса няколко въображаеми петна, почисти малко несъществуващ прах. Приветстваше всичко, което разсейваше мислите й от тази стая и щастието, което беше видяла в нея, но което не беше изпитала.

— Графът! Графът!

Така ги завариха радостните викове. Джулиана се втурна към прозореца. Сърцето й щеше да изхвръкне.

Във възбудата си съвсем забрави за падре Гаска. Забрави, че не бива да оставя мъдрия старец да прочете мислите й.

Под нея хората от замъка размахваха ръце и крещяха. Решетката бе вдигната, подвижният мост беше спуснат. Знамената бяха вдигнати за добре дошъл. Джулиана присви очи й ги видя. Не препускаха като Белден д’Арнонкур, сякаш се гонят с вятъра, а яздеха спокойно, дори неохотно. Джулиана се намръщи озадачено. Нямаше значение как се връща, важното беше, че се връща, защото бе зърнала златно черните пряпорци на Златния отряд, а над тях, както винаги откакто Оливие му бе предводител, се развяваха синьо-белите флагове на Дучи Монталдо. Вятърът си играеше с тях, изпълвайки ги с живот.

Джулиана примигна няколко пъти. Нямаше представа, че на лицето й се изписала усмивка, която я преобразява. На страните й цъфнаха рози, очите й се превърнаха в скъпоценни камъни.

— Оливие е — бездиханно изрече и парцалът се изплъзна от ръцете й, но тя не забеляза. — Моят настойник се завърна.

Не дочака отговор. Обърна се и побягна по стълбището. Меките й пантофки едва ли не, прелитаха над стръмните стъпала, водещи към централната зала на графския замък. Тичаше по престилка, с оцапано лице и диво развяваща се коса, изтръгнала се от панделките, които я държаха прибрана.

— Оливие! — извика тя. Изобщо не й хрумна, че настойникът й може би няма да се радва да я види.

2.

Въпреки болката, извираща от раненото му рамо, Оливие се усмихна, когато накара мощния си дорест ат да спре пред вътрешните стени на крепостта. Голямата решетка с наскоро смазани, блестящи месингови панти, се спусна зад гърба му с трясък. Пажове, облечени в искрящи плътни коприни, се втурнаха към рицарите, за да им помогнат с конете.

Домочадието на Оливие го чакаше. Всички му се кланяха. Жените носеха изгладени, безупречно чисти престилки, мъжете бяха с нови ливреи, ушити в прочутите цветове на Дучи Монталдо: синьо-зелено и бяло. Той доволно забеляза, че по дрехите им няма петна и издайнически кръпки. Изглеждаха точно толкова добре, както по времето на първия му кръстоносен поход. Откакто се беше завърнал, Оливие се грижеше всички, които работят за него, да ядат прясно месо всяка неделя и да вървят по криволичещите пътища на хълмистия тоскански пейзаж, с гордо вирнати глави. Славата на древния род Дучи Монталдо отново беше възкръснала в Италия. Оливие знаеше, че хората му се радват на новото благополучие не по-малко от него самия. Те лично му го бяха казали.

Това беше цяло чудо, казваха селяните, възкресение, и се кръстеха при спомена за чумата, смъртта и лошите времена, които бяха отминали. Минало свършено.

Поне бяха щастливи. Оливие го четеше по лицата им, докато слизаше от коня с копринено покривало, докато подаваше златната сбруя в ръцете на оръженосеца си и сваляше ръкавиците си за яздене, изработени от мека ярешка кожа. Болката го проряза. Кристиано беше извадил стрелата от рамото му, но раната беше загноила, а на пътя нямаше как да я почистят добре, не разполагаха и с лекарства. Но отец Гаска ги очакваше в Белведере и Кристиано беше счел за най-уместно, да повери господаря си на свещеника — човек, вещ в знахарството — и на госпожа Джулиана. Приемаше се за даденост, че тя ще помогне.

Не забравяха и смущаващия факт, че нямаха представа кой е стрелял по Оливие и защо. Не че графовете Дучи Монталдо си нямаха врагове, всеки човек с високо положение имаше мнозина неприятели. Но нападателят беше самотен конник, достатъчно дързък и опитен с лъка, за да се прицели при първите лъчи на зората. Достатъчно умел, за да изчезне в сенките, преди обучените войници на Оливие да са успели да го проследят. Достатъчно отчаян — или достатъчно добре платен — че да рискува живота си, за да стреля по войн, заобиколен от хората си. Това представляваше мистерия, за чието разгадаване Оливие се нуждаеше от повече сведения. Предупреди хората си да пазят мълчание и се зарече той самият да не казва никому, какво се е случило. Само на Гаска — и, разбира се, на Джулиана. По някаква причина чувстваше, че е редно и тя да знае.

Рамото го болеше ужасно, но докато оглеждаше вътрешния пръстен на укрепленията — пряпорците и конете с пъстри покривала, добре поддържания граничен насип и последните цъфнали мушката, които прорязваха сутрешната мъгла с кървавочервения си цвят — усмивката беше като залепена за устните му. Отправяше жизнерадостни приветствия към хората си и търсеше непознатото лице на Гасиен дьо ла Марш.

— Мислиш ли, че французите стоят зад това? — беше попитал Кристиано, след като бе извадил стрелата и бършеше ръцете си. За целия Златен отряд не беше тайна, че заместник-командира не е хванал вяра в добрите намерения на галите. Не и след като беше служил при върлия англичанин Белден д’Арнонкур. Но пребледнелият от болка Оливие беше поклатил глава. Като войн не виждаше причина за нападение от страна на бургундците — все още.

— Добре дошли!

Оливие вдигна глава и видя своя домоуправител, Джузепе Мота, да се тътри към него, притиснал към могъщото си бедро един от безбройните си синове. Преди да се обърне към господаря си, той нежно пусна детето на земята.

— Добре дошли в Белведере! Добре дошли у дома!

— У дома — повтори Оливие и усмивката му стана още по-широка.

Двамата тръгнаха през двора и Мота трябваше да подтичва, за да не изостава. Белведере гъмжеше като пчелен кошер. На Оливие не му убягна, че Дьо ла Марш е довел със себе си поне петдесетина мъже. Те се бяха разделили на малки групички и го наблюдаваха. От крилото за гости се вееше флага на бургундския херцог — зелено с тъмночервено. Всичко беше наред и Оливие се радваше да види, че независимо от многото нови войни в гарнизона, Белведере все още функционира добре. Слугите вече оправяха чакъла, разпилян от конете на новопристигналите.

Петдесетина мъже, помисли си Оливие. Най-малко. Това беше достатъчно, за да плъпнат клюки из цяла Европа и той твърдо реши, че тези френски рицари ще отнесат в родината на майка му мълвата за възстановеното богатство на рода. Трубадурите щяха да измислят нови балади за Дучи Монталдо и този път, мелодиите щяха да са весели. Оливие беше работил усърдно, беше страдал неимоверно, за да постигне щастлив край.

— Къде е моят гост? — попита той пухтящия домоуправител. — Къде е сир Гасиен?

Едва тогава Оливие чу високия, мелодичен женски смях. Звукът го порази изневиделица и ръката му по навик посегна към украсената със скъпоценни камъни дръжка на меча му — нищо, че се намираше в своя собствен замък, нищо, че си беше у дома. Изви се към звука, без да изпуска оръжието и очите му се отвориха широко, когато видя двамата души, вървящи към него. Този път те се засмяха заедно и по някаква непонятна причина Оливие усети как го пробожда жилото на ревността. Тяхното щастие изглеждаше толкова непорочно, толкова интимно. Сигурен беше, че са ги известили за пристигането му и те, както всички други, го търсеха. Но той беше изключен от задружния им смях. За миг остана скрит в сянката на Белведере, загледан в приближаването им.

Френските войници направиха път на двойката и Оливие разбра, че рицарят е сир Гасиен, а жената до него сигурно беше съпругата му. Разбира се, беше чувал за славния кавалер Дьо ла Марш. Та кой ли, в целия покръстен свят не беше? Във Франция този мъж бе също така известен, както Белден д’Арнонкур в Англия. Заедно със сир дьо Куси и конт д’Йо той биваше смятан за един от стълбовете на френското рицарство. Семейното му родословие беше великолепно. Също като Оливие и той бе роднина на френския крал.

Но е млад, мислеше си Оливие, загледан в стройната фигура пред себе си. Пълната тежест на неговите трийсет и пет години се стовари отгоре му. Млад, за да е извършил такива чудни подвизи. Погледът му се плъзна изпитателно по бургундеца. Кафявата туника на рицаря беше с елегантна кройка и втъкани златни нишки. Тя подхождаше на дълбокия, наситен цвят на очите му и контрастираше с гъстите му руси къдрици. Златните му шпори дрънчаха с всяка негова стъпка. Въпреки славата, която го предхождаше, в Гасиен дьо ла Марш имаше нещо земно и солидно. Лицето му щеше да е красиво, ако не беше дълбокият белег на лявата буза — от веждата чак до брадичката. За миг Оливие се запита кой е обезобразил така, този хубав мъж. После жената направи бавно движение и цялото му внимание бе приковано от нея.

Тя беше красива, много красива, макар отначало да бе сигурен, че не я е виждал никога преди. Позволи си да се порадва на хубостта й малко по-дълго от приличното. Не му убягна бързото проблясване на големите, премрежени очи, бликащият звънък смях, дългата коса с пищния цвят на брезова кора, която падаше на вълни под кръста. Странно, Оливие си помисли, че би дал всичко, за да прокара ръце през тази разкошна, лъскава грива и в този момент забрави пулсиращата болка в рамото си, а пръстите му отпуснаха хватката си около меча. И точно тогава, скрит в сенките, докато гледаше прехласнато, мъжът се наведе да прошепне нещо в ухото на жената. Смехът им отново се разнесе, а хубавицата отметна глава, развеселена и чаровна. Точно тогава Оливие зърна мъничкия амулет, който блестеше на шията й, и разпозна Малтийската звезда.

Разпозна своята повереница. Каза си, че е можел да я познае и без помощта на златното бижу, но кой знае. Със сигурност Джулиана изглеждаше щастлива, но лицето й не бе изгубило онзи свой вглъбен израз. Да, нейните невероятни зелени очи си бяха същите, а и костната структура, и великолепния водопад от коси. Не, същността на Джулиана не се бе променила, само беше узряла. Вече определено не бе дете — факт, за който владетелят на Дучи Монталдо не беше подготвен.

— Джулиана, — прошепна той. — Колко красива си станала.

Сега бяха толкова близко, че девойката навярно беше чула думите, защото се обърна към него със сияйна усмивка. Той видя как лицето й се озари от радост, видя как се откъсна от другия рицар и се втурна да го посрещне.

— Виждате ли, сир Гасиен, той е тук! — извика тя на великия посланик на бургундския херцог, увеси се на шията на настойника си и се притисна към него с невинността на дете.

Оливие я прегърна и ноздрите му се изпълниха с нежния аромат на този блестящ водопад от коси, пробуждайки спомена. Откакто се помнеше, от Джулиана се разнасяше ненатрапчивото ухание на теменужки. Беше свикнал с миризмата й, докато траеше опасното им пътуване от Никопол до Белведере. Навремето, самотна и уплашена, тя се сгушваше при него в тъмното и той й разказваше за Запада. Разказваше й за Франция — нейното отечество, за Англия и Италия. Но най-много й разправяше за Тоскана, която пак щеше да бъде негов дом — техен дом, защото сега той носеше отговорността за нея. Тя беше негова повереница. Той изпълваше въображението й с картини от замъка, говореше й за него, като за приказно убежище, което никога не ще им се наложи да напуснат. Но естествено, бяха го напуснали — тя беше отпътувала за Англия с Франческа, а той за пореден път се беше отдал на войнишки живот.

— Джулиана? — отново прошепна той, този път с удивление, забравяйки да я откъсне от себе си. После осъзна, че ги обгражда пълна тишина. Усети как Гасиен дьо ла Марш се приближи — много тихо и много дискретно той принуждаваше Оливие да се обърне към него.

— Господарю Оливие — каза Гасиен и се поклони изящно.

— Господарю Дьо ла Марш.

Магията се разтури и изведнъж Оливие осъзна, че държи в прегръдките си не дете, а истинска жена, и че самият той е почти сгоден.

— Джулиана! — Острият му глас отекна в двора, гласът на човек, свикнал да получава подчинение. — На какво прилича това? — Мекотата й го беше разстроила, смутила. Спомените го връхлитаха с уханието на нейните теменужки. — Загубила сте воала си. Мръсна сте. Не сте облечена подобаващо за компанията на сир Гасиен.

Отначало тя като че ли не го разбра. Продължи да го гледа, а странните й тъмни очи грееха от щастие и надежда.

— Но Гасиен ме е виждал в много по-лошо състояние. Пътувахме две седмици дотук. Да не говорим, че валеше. Единственото, по което Англия и Франция си приличат, е ужасното време. До Хейстингс газехме в черна кал, а след Кале калта стана кафява. Чак в Италия слънцето се показа. — Тя се усмихна на бургундския рицар, търсейки неговото потвърждение.

— Той може да ви е виждал как ли не — много тихо изрече Оливие. — Но тук не бива да ви вижда такава. Докато сте под моя покрив, ще се обличате като дама. Приберете се в стаята си и очаквайте нарежданията ми. Не слизайте долу, ако не можете да се носите и държите подобаващо на една повереница на Дучи Монталдо. — Той особено натърти на думата „повереница“.

Джулиана не отговори, но Оливие забеляза как пламналите й страни постепенно пребледняха и тя се отдръпна от него. Направи стъпка назад, после две. Помежду им сякаш се издигна крепостна стена. Възцари се напрегнато мълчание, въпреки че никой не беше по-напрегнат или по-мълчалив от самия граф. Оливие не би могъл да обясни грубостта си, дори животът му да зависеше от това. Дощя му се да вземе думите си назад. Но винаги се получаваше нещо такова, когато беше с Джулиана. Искаше да се покаже благодарен и щедър — стига тя да стои далеч от него. Но присъствието й възкресяваше спомена за Никопол — а там Оливие беше видял какво е ад.

Обеща си, че ще й поръча нова копринена рокля от Комо. Домициана го бе научила, че жените винаги гледат на подаръците с добро око, че с тях се постига всичко. Щеше да се извини на повереницата си и да я компенсира. За пореден път…

Джулиана усещаше съчувствието на Дьо ла Марш, чуваше неизречения шепот на околните. Бързо сведе очи, за да не гледа настойника си в лицето и зърна собственото, си вехто облекло. Видя колко са зачервени ръцете й от търкането в лабораторията. Щом престилката и ръцете й изглеждаха така, можеше да си представи какъв ужас е лицето й. Беше забелязала промените в Белведере, настъпили след завръщането на Оливие, и внезапно осъзна, че за него овладяното поведение и чистата престилка може би имаха огромно значение. Не „може би“, а „със сигурност“. Чувстваше, че мястото й не е тук, в този тъй подреден и излъскан замък.

— Господарю. — Тя стори реверанс и се отдръпна дори още по-далеч. — Моля за извинение.

Но Гасиен дьо ла Марш ловко се зае да я оправдае:

— Не може да си представите колко се вълнуваше госпожа Джулиана от завръщането ви в Белведере — обърна се той към Оливие, но погледът му не се отклони от Джулиана. — Откакто тръгнахме от Арнонкур Хол, не е говорила за друго. Незабавно се присъединих към нея, защото бях сигурен, че ви е видяла от прозореца на кулата — нали така, госпожо? Понеже оттам се открива най-добра гледка към пътя. По думите на дамата, от най-високата стая човек буквално можел да види как възвишенията целуват небето. Госпожа Джулиана само за това говореше през цялото пътуване. Искаше да се завърне в Белведере при настойника си. Искаше да се завърне у дома.

— Ако ме извините, господарю — намеси се Джулиана. — Ще бъде вашата воля. Нося писма от майка ви и от сестра ви. И едно от господаря Арнонкур. — Тя се поклони отново, при което полите й се развяха, и се обърна да си ходи. Зад нея се разнесоха любезните слова на Гасиен дьо ла Марш.

— Знам, че желаете малко спокойствие, за да си починете след пътуването, граф Оливие. Ето защо, с вашето благосклонно позволение, ще придружа повереницата ви до нейните покои, където съм сигурен, че я очаква чист и изгладен воал.

Той отиде при Джулиана, хвана я за лакътя и се усмихна. Не е особено хубав, реши Оливие. Но когато се усмихне…

— Нямам воали. Не мога да ги понасям — измърмори Джулиана, докато Гасиен я водеше през централната зала и нагоре по студеното каменно стълбище. — И той го знае. Знае, че лорд Белден мрази да гледа жените увити в тях като гъски, овързани и заклани за Коледа. В Арнонкур Франческа никога не е трябвало да крие косата си, нито пък аз. Лорд Белден не даваше да се издума за такова нещо, а волята му беше закон.

— Навярно господарят Оливие смята, че у вас има повече вродено чувство за приличие, отколкото у неговата благородна, но ексцентрична сестра.

Джулиана му се нахвърли бясно:

— Франческа не е ексцентрична, само защото се интересува от научни изследвания! Съпругът й би ви предизвикал на дуел за тези думи!

Дьо ла Марш вдигна ръце, уж че се предава.

— Възхищавам се на господарката на Арнонкур, а престоят ми в замъка й беше невероятен. Най-малкото мога да кажа, че не скучах. Човек никога не знае дали сандъкът в стаята му съдържа чисто бельо или кости от човешки крак, които някой е забравил поради разсеяност. Или кога малката орда от Арнонкурови наследници ще реши, че им трябва жива мишена, в която да се блъскат.

— Опитвате се да отклоните мислите ми от случилото се — погледна го косо тя. — Но излишно си правите труда. Граф Оливие ме ненавижда. Предполагам, че винаги съм го знаела, откакто мама го принуди да ме отведе. Някога си мислех, че това ще се промени с времето, че наистина се е променило… — Думите й заглъхнаха, докато крачеше по каменното стълбище към горния етаж. Чувстваше, че със сир Гасиен са се сприятелили по време на ужасното пътуване през Англия и Франция, но никога не би могла да му сподели, че обича Оливие. Че винаги го е обичала. Добрият бургундски рицар щеше да я сметне за глупачка: да се надява на някой, който е толкова високо над нея.

— В мое лице настойникът ми вижда Никопол, тъмницата си и своя срам — накрая завърши тя. — И забравя всичко останало.

Засега Гасиен дьо ла Марш успяваше да удържа със здрава ръка собствените си чувства, както подобава на рицар с мисия от своя сюзерен. Но сега на челюстта му затуптя нервен тик.

— Белден д’Арнонкур ми разказа. Как би могъл граф Оливие да забрави какво е сторила майка ви за него? В края на краищата той е рицар, и то велик. Това ще рече, че мечът и животът му са подчинени на определени идеали. Той се е отдал на живот, ръководен от чест, любов и истина, следователно е длъжен да уважи обетите си спрямо вас. В противен случай не би имал право да съществува.

— Но вие не знаете какво му е било в тъмницата — възкликна Джулиана. — Той не е като Белден д’Арнонкур, мрази ориенталците и сарацините, не е положил усилие да се научи на нещичко от тях. Живял е само за да се завърне в Белведере. Сега се обвинява за разрухата, сполетяла семейството му. Смята, че смъртта и разорението са негово дело. Понеже графиня Бланш и Франческа мислят така. Сир Гасиен, моля ви да ми простите, но вие сте били роден сред богатство и сега сте първи рицар на Франция. Нямате представа какво е да страдаш.

— О, мисля, че имам добра представа — възрази Гасиен. Светлината на една стенна факла огря белега, който разсичаше бузата му.

Джулиана спря пред вратата към покоите си и за момент се загледа в блясъка на лъснатите месингови панти, помисли си колко малко й е разказвал Гасиен за битката при Махдия и за случилото се после.

— Да, естествено, че знаете — прошепна тя и се обърна към него. — Естествено, че знаете.

Но лицето на Гасиен беше озарено от обичайната му топла, добросърдечна усмивка.

— Тъкмо защото знам, мога да ви уверя, че Оливие ще изпълни обещанието си. Няма друг избор. Дал е дума, че ще ви заведе обратно в Никопол, за да откриете майка си. Не се тревожете как, кога и защо. С времето нещата ще се наредят от само себе си. Винаги така става. Имате думата ми.

За един много дълъг момент Джулиана си позволи да му повярва, позволи си да я сгреят грижата и обещанието на първия френски рицар, човекът, който я беше довел благополучно да Белведере и бързо се превръщаше в неин истински приятел. За миг постоянните тревоги я напуснаха и тя беше щастлива. Истински щастлива. Но тогава сир Гасиен се поклони и си тръгна, а тя остана сама в този огромен замък, който не беше неин дом, и все пак бе единственият дом, който познаваше. Освен ако не успееше да спаси майка си. Освен ако Алин не беше принудена най-сетне да й признае истината. Освен ако най-сетне — веднъж и завинаги — тя, Джулиана, не разбереше.

Колко лесно бе на един мъж, произлизащ от знатен род, да я утешава. Зачуди се дали Гасиен щеше да й каже същото, ако знаеше житието й — цялото, а не захаросаната порция, с която Белден д’Арнонкур го беше угостил. Не, налагаше се да предприеме нещо. По един или друг начин трябваше да убеди настойника си да уважи своята дума. Защото, ако си останеше сама, безименна жена без власт и човек, на който да се уповава за помощ, щеше да се принуди да поеме по пътя, който Алин дьо Лионе — Магдалената — беше отъпкала пред нея. А на този път табелите със сладкия знак „чест, любов и истина“ просто нямаха място.

3.

Мащерката, с която подът бе застлан специално за идването на господаря, скърцаше под краката на Оливие, който бодро крачеше през обширния, пищен интериор на Белведере. Падре Гаска беше изчезнал по някаква мистериозна поръчка на монасите от Сан Марио, ето защо нямаше кой да се погрижи за раната му. Кристиано притежаваше много добродетели, но не го биваше за болногледач. Раната бе зле почистена и още по-зле зашита и Оливие чудесно го знаеше. Но въпреки упреците на Кристиано отказа да повика Джулиана. Не беше говорил с нея от деня на завръщането си, въпреки че я виждаше често. Дори се беше улавял да я гледа и поради тази причина й беше заповядал тя да се храни в стаята си. Можеше да почака падре Гаска. Свещеникът щеше да се погрижи за раната. Болеше го, но го бе боляло и по-силно. Плашеше го собствената му реакция към Джулиана. Нямаше си вяра, когато тя беше наблизо.

Ала звукът от златните му шпори и скърцането на стъблата мащерка му доставяше радост. Трите дни от пристигането му досега бяха дълги и понякога отегчителни — дни на разточителни забавления, на толкова великолепно поднесени ястия, че сърцето ти да се свие, на ранни сутрешни ритуали като лов със соколи и рицарски турнири. Всички прекаляваха с прочутото тосканско червено вино. Но дори и най-простите прислужнички не вярваха, че Дьо ла Марш и хората му са тук на светска визита при граф Дучи Монталдо. Всички знаеха, че яденето, песните и клюките са част от сложния ритуал, който двамата рицари изпълняваха, и който ги водеше към неизбежната тема: кръстоносния поход. Дори сега, когато бързаше за среща със сир Гасиен, Оливие не мислеше за война, а за замъка си.

Стъпките му вече не отекваха глухо в пустошта, която представляваше Белведере преди пет години. Оттогава имението се беше променило драстично. Единственото, което крепеше Оливие в зандана на Баязид, бе мисълта за семейството му и за замъка. Защото той беше първородният син, наследникът, и очакването да наследи титлата и Белведере го съпровождаше от най-ранните му години. Не Марко, Лука или Пиеро Втори, а него. Братята му бяха негова отговорност.

Вместо това се беше завърнал в един опустошен замък. Гоблените бяха свалени от стените му, килимите ги нямаше на подовете, не беше останал и помен от златото, среброто и смеха, които звънтяха навремето в стаите. Единственото, което донякъде смекчаваше голотата на белосаните стени, бяха огледалата, които зет му беше поставил като шега към Франческа. — Франческа с луничките и безкрайните й опити да се отърве от тях. Но огледалата само отразяваха изтормозеното му лице, шокирано от погрома, който бе извършен в неговия дом по време на отсъствието му. Беше намразил онези огледала и при първия удобен случай се бе отървал от тях. Не искаше да вижда изтерзаното си лице — за него нямаше спасение.

Разбира се, беше научил новината, че баща му и братята му са загинали от чума за една кратка седмица през лятото, докато той е чезнел в тъмницата. При първите пристъпи на мъка в онези ранни дни му се струваше, че цялата слава на родовете Дьо Монфор и Дучи Монталдо е била заложена и продадена не в името на благородна цел (не можеше да възприеме сумата за собствения си откуп като благородна цел), а за да има хляб на масата и защита от вълците. Но най-лошото бе фактът, че това сякаш не интересуваше никой друг: нито Белден, богатия и могъщ повелител на Арнонкур, нито съпругата му, сестрата на Оливие, Франческа. Нито даже майка му, Бланш дьо Монфор. В първите дни след завръщането си той седеше мълчаливо, докато те тримата се смееха в голите стаи и коментираха огромния корем на Франческа. Тогава тя носеше първото от четирите момчета, които щеше да дари на благородния си съпруг — точно както неговата майка беше родила първо четири здрави сина и чак накрая дъщеря. Тримата нежно галеха малката Джулиана и й се възхищаваха. Също така я учеха на английски. Майката на Оливие, горда жена, намираше Джулиана за особено интелигентна: възхищаваше се на нейната начетеност и я насърчаваше да говори за наука, към която момичето се отнасяше с неохота. Изглежда за никого нямаше значение фактът, че Бланш е графиня във Франция и Италия, а Джулиана е дъщерята на вещица, осъдена на смърт чрез изгаряне на клада. Никой не възразяваше, че ги обсаждат руините на някога великолепен замък, нито пък че в малкото семейно гробище, потънало в глициния, има четири пресни гроба. Но Оливие негодуваше. Негодуваше страшно. Беше се заклел да върне на Белведере предишната му слава и името Дучи Монталдо да засвети със стария си блясък. Защото това му беше вменено в дълг, а вината за разрухата беше негова.

Почти нямаше местенце, което ръката му да не бе стигнала. Беше ремонтирал всичко, останало от предшествениците му, даже беше пристроил. Дучи Монталдо отново се хранеха от златни чинии и пиеха вино от сребърни бокали. Семейните гоблени бяха проследени, закупени обратно и пак красяха възстановените стени — защитени от влагата, с нова мазилка и изрисувани в ярки фрески. Беше наел Дино Рапонди, най-добрият и скъпо платен агент в цяла Италия, за да открие и откупи семейните съкровища. Всички до едно — плюс още нови неща.

Никой не се беше трудил така, като Оливие, докато се мъчеше да откупи своята история. С армията си водеше битки из цяла Италия, в Савоя и Южна Франция. В различни моменти служеше на Синьорията на Флоренция, на великия Джан Галеацо Висконти от Милано и на новия дож на Венеция. Рядко си позволяваше почивка, за да се наслади на възстановения Белведере. Но докато отиваше на среща с Гасиен дьо ла Марш, Оливие смяташе, че си е струвало. Абсолютно всичко.

Беше писал на майка си за промените, като мислеше, че тя ще се върне, за да види резултата от усилията му. Каквато си беше силна, суетна и решителна, Бланш сигурно щеше да е доволна. Той отново бе върнал славата на Дучи Монталдо специално за майка си — за да компенсира поне донякъде преживяното от нея.

Графиня дьо Монфор Дучи Монталдо бързо беше отговорила, че приветства стореното от него, но не прие поканата да напусне новия дом на Франческа в Англия. Ако синът й действително не се нуждаел от нея, предпочитала да остане, където си е. Била потребна на Франческа, която едва смогвала с децата и научните си занимания, че и със съпруга си. А тя, Бланш, била щастлива — на няколко места в текста майка му повтаряше това. Била щастлива и миналото не й трябвало.

Оливие остана поразен. Сестра му Франческа беше родена след четири силни, здрави момчета, способни да изградят династия. Четиримата братя винаги се отнасяха с нея като към изтърсак, способен само да се омъжи, за да увеличи богатствата на Дучи Монталдо. Оливие знаеше, че Бланш е по-виновна за това отношение от всеки друг. Докато Франческа растеше, красивата графиня дьо Монфор почти не намираше време за нея. Беше прекалено заета да се занимава със синовете си. Ето защо бе странно, че сега изявява предпочитания тъкмо към Франческа. Но това беше само един от многото начини, по които животът се бе променил след завръщането му. Франческа дори беше загатнала, че майка им серозно обмисля да се омъжи повторно за някакъв възрастен английски рицар — Хенри от Кент, който бил от стар, но не особено знатен род. Оливие беше удавен и дори разгневен, че е възможно Бланш да замисля подобна стъпка — брак, който няма да донесе политическа или финансова изгода на семейството. Тъкмо тази мисъл го караше да бърза за срещата с Гасиен дьо ла Марш и неминуемата молба на бургундеца.

Защото след всички рицарски жестове, най-сетне беше дошло времето да пристъпят направо към въпроса.

— Кръстоносен поход — кротко рече сир Гасиен. — Както добре знаете, за това съм дошъл.

Двамата рицари седяха на дългата пейка в централната зала. Бяха сами. Звуците от кухнята, които долитаха до тях, показваха, че се приготвя поредната богата трапеза за вечерта. Подушваха вкусните ухания, а дългите маси бяха наредени със златна и сребърна посуда. Оливие зърна отблясъците в светлината на многото факли, които беше наредил да запалят. Банкетът щеше да почака и темпераментният неаполитански готвач щеше да се разяри, но Оливие изрично беше наредил да не бъдат безпокоени с благородния му гостенин.

— Действително. И срещу кого?

Другият рицар остави сребърното си канче. Оливие забеляза, че то е пълно почти догоре с ароматното подсладено вино. Войнишкият инстинкт вече му подсказваше, че сир Гасиен не стои зад стрелата, пронизала рамото му. Рицарят Дьо ла Марш не приличаше на човек, влюбен в задкулисните интриги.

— Срещу султан Баязид — отговори Гасиен. — Османците вече завладяха Влашко и половината земи между Дунав и Босфора. Войската им вече души пред портите на Виена. Всъщност крал Сигизмунд Унгарски първи призова братята-рицари на помощ срещу тях. Носят се слухове, че Баязид вече е раздал европейски владения на някои от най-могъщите си войни, което, разбира се, значи, че той не е отишъл до Виена просто на излет. Намерението му е да остане. Сигизмунд е потърсил подкрепата на френския крал и на неговия чичо и мой сюзерен, Бургундския херцог. Те откликнаха на молбите му и му се притекоха на помощ. На свой ред те търсят помощ от вас.

Оливие повдигна канчето си и отпи бавно. Болката в рамото го прониза.

— Разбира се, съчувствам за погрома на Балканите. Но не разбирам с какво тази война — този кръстоносен поход — засяга Венеция. А както несъмнено знаете, нает съм от Венеция и служа на интересите й.

Един тежък пън рухна в камината, пръскайки искри и пепел. За секунда светилната му разкри присмехулното пламъче в тъмните очи на сир Гасиен.

— Всъщност вие не фигурирахте в началния избор на Бургундския херцог — дружелюбно отвърна той. — Той извика зет ви, Белден д’Арнонкур. Той беше неговият пръв избор. Но както всеки добър готвач, моят сюзерен умее да приготвя ястия от това, което има под ръка. А граф Арнонкур ме убеди, че вие евентуално можете да ни се окажете под ръка.

Оливие се вгледа неразбиращо във французина и после избухна в смях.

— За претенциозен ли ме намирате, сир Гасиен?

— Да. Но също така смятам, че сте добър рицар — велик рицар — и блестящ пълководец също като зет си. Доказали сте го със Златния отряд. Длъжен сте да го докажете и срещу Баязид. — Французинът здраво се облегна с лакти на масата. — Филип Бургундски, който, разбира се, действа в името на своя племенник, крал Шарл VI, първо пожела Франция и Англия да се съюзят за целта на този кръстоносен поход, както се е случило едно време. Трубадурите от столетия възпяват Свещената война, когато нашия Луи Свети и Ричард Лъвското сърце са се обединили.

— Оттогава е изтекла много вода — безцеремонно заяви Оливие, който прекрасно си спомняше годините в Ориента.

— Така е — съгласи се бургундецът. — Същото каза и зет ви. Макар и доста деликатно, той изтъкна, че е безсмислено сега да възлагаме надежди за общо начинание между двете страни. Моментът не е назрял. След битката при Поатие се случиха твърде много неща.

— С всяка ваша дума, високото ми мнение за прозорливостта на Белден все повече нараства. — Оливие си наля вино от една сребърна кана. — Оттогава Франция и Англия са се сдавили като две кучета. В коя година бе тази паметна битка, 1356 ли? Четирийсет години непрестанни войни, насечени от съмнителни промеждутъци на мир с много мръсни задкулисни игрички. Та точно този замък трябваше да се отбранява от френско посегателство преди по-малко от пет години. Сир дьо Куси, родният братовчед на майка ми, за малко да успее да прибави Тоскана към владенията на Двете Сицилии. Белден обаче му попречи. Липсата му на симпатии към французите е всеизвестна. Той се ожени за сестра ми въпреки галската й кръв, не поради нея.

Гасиен се усмихна и около кафявите му очи се образува изненадваща мрежа от ситни бръчици.

— Вярно, че от битката при Поатие Франция и Англия не са успели да се разберат дори за правилата на някой рицарски турнир, камо ли за воденето на Свещена война. Сигурно сте наясно, че у нас викат на англичаните „плюнки“. „Плюнките направиха това, плюнките са виновни за онова.“ Вечно са ни на устата и това е най-популярната ругатня.

— Не, не знаех — каза Оливие и за пореден път отметна глава назад в лудешки смях.

— Зет ви беше изключително вежлив и гостоприемен, но и много твърд в убеждението си, че този поход трябва да е само френски. Англичаните не желаели да имат нищо общо с него. Всъщност Белден д’Арнонкур дори изглеждаше натъжен от този развой на нещата, но по всички личи, че родината му се нуждае от него. Каза ми, че в Шотландия възникнали някакви бунтове — то кога ли няма бунтове в Шотландия? — и честта го задължавала да насочи усилията си там. Намекна обаче, че Венеция може да има изгода от една Свещена война. Аз бих добавил, че същото важи и за този велик готвач, Филип Плешивия, херцога на Бургундия.

— За каква ли изгода става дума?

Рицарят Дьо ла Марш се приведе към него. Белегът му изпъкна ясно при светлината на толкова много факли.

— Венеция може да понесе големи загуби, ако османците завладеят моретата. Търговските й пътища са застрашени, особено тези на нейната Черна флотилия в Дарданелите.

Оливие нетърпеливо поклати глава.

— Сарацините не са морска сила.

— Не им се налага да са морска сила, ако владеят земята около морето.

— Така е — замислено се съгласи Оливие. Протегна се да налее гъсто червено вино на французина, но видя, че бокалът му е още пълен и вместо това наля на себе си. Парещата болка в рамото не секваше, около врата му сякаш се стягаше примка. — Виждам, че водите доста хора.

Усмивката на Гасиен бе широка, едва ли не снизходителна.

— Такава беше повелята на моя сюзерен. Той е надарен с много добродетели, една, от които е желанието му светът да научи за него. Най-добрият начин да го постигне, е да изпрати могъща сила под цветовете на своето знаме. Пътуването до Англия и после до Белведере можеше да протече много по-бързо, ако не бяха рицарите, които моят господар счете за нужно да покаже пред граф Арнонкур, за да си осигури съдействието му.

Оливие се засмя.

— Белден не се впечатлява от прояви на сила. Нито пък аз. Двамата ще вземем едно и също решение. Не виждам как Венеция ще се присъедини към кръстоносния поход на Франция. Вашият господар се е престарал за едното нищо.

Дьо ла Марш също се засмя:

— Поне си струваше да опита — известно е, че хората са непостоянни и сменят убежденията си. Или пък биват принудени да ги променят.

— Не и Белден. Той е олицетворение на постоянството.

— Защото може да си позволи да бъде такъв. Продал е услугите си на английския крал, който го подкрепя в замяна. Не всички войни имат този късмет. А когато мненията на сюзерена и рицаря не съвпадат, както се случва понякога… е, тогава рицарят има интерес да се подчинява. — Оливие забеляза как усмивката на Гасиен от дипломатична се превърна в съвсем искрена. — Но аз съм доволен от изхода на мисията си. Запознах се с госпожа Джулиана и я доведох жива и здрава до дома й.

Оливие се смути от интимността в гласа на французина и изсумтя гневно:

— Не намирам нищо привлекателно в това, човек да мъкне със себе си някакво младо момиче. Изненадан съм, че Белден така ви я е натрапил.

— Напротив. Нямаха никакво желание да пускат госпожа Джулиана, особено сестра ви. Но девойката беше твърдо решена да замине. Твърдеше, че вие ще се нуждаете от нея в Белведере. Каза, че сте й обещали нещо и не сте го забравили.

Да го забрави ли? Как би могъл? Само да затвореше очи, и виждаше как малката Джулиана стиска Алин, плаче и се моли да остане при майка си. Чуваше собствения си глас, разтреперан от страх: „Ще се върнем за нея, Джулиана, обещавам ти, че един ден ще се върнем.“ Беше готов да й каже всичко, за да я измъкне — за да се измъкнат, преди войниците на султана да ги избият всичките. Имаше ли значение какво е изрекъл в онзи момент? Нито той, нито Алин си правеха илюзии: тя щеше да е мъртва до изгрев-слънце. Нямаше надежда великият Доган бей, съпругът на малката Джулиана, да я пощади, като разбере какво е направила. Той бе всевластният комендант на Никопол и нямаше капчица съмнение, че ще нареди да я убият.

Оливие повдигна вежда и изрече на висок глас:

— О, нима?

— Да, беше съвсем сигурна. — Гасиен отново го удостои с блестящата си, любезна усмивка. — В края на краищата, дали сте й и рицарска клетва.

Оливие не продума. Кимна на Кристиано и Джузепе, които го чакаха на дискретно разстояние. Скоро останалите войници щяха да пристигнат, а от кухнята щяха да поднесат храната. Разговорът му с рицаря Дьо ла Марш беше приключил.

След пиршеството Джузепе пак се появи, натоварен с документите и сметководните книги на замъка. Идваше всяка вечер, след като останалите са се разотишли пияни или поне пийнали по леглата си.

Рамото на Оливие го болеше и той също искаше да си ляга.

— Вие отсъствахте два месеца, господарю — укори го домоуправителят. — Един Бог знае, кога ще си дойдете отново. Много неща изискват вниманието ви. Има решения, които трябва да бъдат взети лично от господаря Дучи Монталдо.

И така, Оливие се трудеше до малките часове на нощта. Грижеше се за кухнята и хранителните запаси. Пишеше отговори на манастирите и университетите, търсещи при него редки билки, които вече не се отглеждаха в Белведере. Диктуваше любезни писма до абати и учени, осведомявайки ги, че госпожа Франческа е придружила съпруга си до английския му замък и следователно няма кой да се грижи за билковата градина. Съветваше ги повече да не очакват церове от Белведере. Проклинаше факта, че си няма жена, която да се занимава с тези задължения, и тихо си обеща да обяви годежа си с Домициана още при първото си отиване във Венеция. Глупак беше, че чака толкова дълго. Нямаше никакво оправдание за подобно нехайство. Тези сметки, това писане на писма не беше подходящо занимание за един рицар и граф.

Джузепе седеше пред него, решен да се държи делово, но клюмаше над книгите. Дори ловджийските хрътки край огнището бяха престанали да се борят за изхвърлените кокали и дремеха. Оливие чуваше равномерното им похъркваш. Как му се щеше и той да захърка! Трудно му бе да се съсредоточи върху тези идиотски, но неотменни задължения, когато раната го болеше зверски — и когато непрестанно усещаше мириса на теменужки.

Тъкмо диктуваше един отговор до близкия манастир „Сан Доминико“, в който обясняваше на монасите с цялата вежливост, на която бе способен, защо вече не може да им продаде билката, която желаеха, на цената, която очакваха, когато изведнъж скочи на крака и изрита стола с такава сила, че шумът от падането му отекна в цялата зала и кучетата се разджавкаха.

Сякаш адски огньове разяждаха рамото му. Чувстваше, че вече не може да изтърпи болката.

— Стига! — раздразнено нареди той. — Останалото може да почака до утре. Кога ще се върне Гаска? Можеше да поиска разрешение от мен, като е решил да напуска замъка ми!

— Падре Гаска — поправи го Джузепе не без известна тържественост. — Той отиде при монасите от „Сан Марио“. Сега често е там — понякога за по няколко дена. Селяните разправят, че остарява и е взел да се бои от деня на Страшния съд. Не са забравили, че навремето папата го отлъчи заради алхимичните му опити. Ширят се слухове, че от кладата го е спасила единствено пряката намеса на баща ви. Сега свещеникът поема на пътешествия, но винаги се завръща. Скоро ще се прибере тук.

— Трябваше да ми каже — тросна се Оливие. — Трябваше да поиска разрешение. — Чувстваше, че държанието му е детинско, и знаеше, че трябва да обвинява само себе си. Не беше потърсил помощ от никого, дори от домоуправителя си. Дори и от…

… Джулиана. Тя сигурно владееше знахарството. Алин беше лечителка и навярно бе предала своите умения на дъщеря си. Оливие поклати глава. Съществуваха хиляди причини да не се обърне за помощ към нея. Мозъкът му охотно ги изреждаше една след друга — беше късно, тя спеше, беше я засрамил пред другите, тя вече не беше дете. Но тогава отново вдъхна пролетното ухание на теменужки, усети меката й ръка в своята, чу смеха й. И усети болката си.

— Джузепе, къде е Джулиана? Къде са я сложили да спи?

Бяха я настанили в стаята на Франческа. Логичен избор, беше казал Джузепе. Сестра му и повереницата му открай време бяха добри приятелки. Джулиана беше любимка на семейството му.

Оливие бавно заизкачва стъпалата към стаята й. Факлите светеха мъждиво в поставките на стената. Беше късно и бяха почти догорели. Но Оливие не си позволи да разсъждава върху този факт, нито пък да спре пред вратата на Джулиана. Вратата на Франческа, поправи се той. Вдигна ръка и почука тихо.

Разбира се, никой не му отвори, но това не го възпря. Не го възпря и мисълта, че е редно да потърси камериерката й, че е признак на голямо неуважение да отиде сам в стаята й посред нощ. Оливие сухо си помисли, че сир Гасиен никога не би сторил подобно нещо. Френският рицар би се отнесъл към нея с подобаваща почит.

Но него го болеше и искаше да разбере дали Джулиана е в състояние да му помогне. Също така чувстваше, че може да й се довери. Ако я помолеше, тя нямаше да издаде никому, че е бил ранен на пътя. Щеше да затаи и бързо да затвърди в себе си подозрението, че някой желае смъртта му. В края на краищата, нима той не беше запазил някои нейни тайни?

Почука отново, но този път бутна вратата. В стаята гореше само една свещ и той примигна в мрака. Като за начало тази светлина не му вършеше работа. Не виждаше Джулиана, но знаеше, че е тук. Теменужките ухаеха, усещаше топлината й. Във въздуха имаше свежест, която напомняше на него, възможно най-неромантичния мъж, за слънчевата светлина и идващата пролет. После очите му свикнаха с тъмното и той забеляза мъничката икона на Богородица с младенеца. Меката руса коса на Девата блестеше, осветявана от кандилото пред нея. Но Оливие не съзираше изражението на образа, утешителната усмивка на Светата майка. Стаята беше прекалено тъмна.

После очите му привикнаха съвсем и той намери леглото. Моминското легло на Франческа, в което сега спеше Джулиана. Той не каза нищо, не я повика, не я събуди. Не, никак не му се искаше да я буди точно сега.

Вместо това бавно излезе в коридора и взе една от догарящите факли. Вдигна я високо в ръка и постоя малко, за да се ориентира в стаята на сестра си. Движеше се безшумно и бавно. Кожените му ботуши не издаваха звук. Подът беше посипан с все още влажни джоджен и мащерка. Замисли се дали да не повика някоя слугиня. Сигурно наблизо спеше прислужничка, подходяща за пазачка на това дете-жена, което се намираше под опеката му. Джулиана, сираче, с което животът не се бе отнесъл мило, непременно щеше да осъзнае колко е неприлично сам мъж, пък било то и настойникът й, да броди из нейната спалня. И да я гледа, както Оливие я гледаше сега.

Тя лежеше, свита на кълбо. Шаваше в съня си и чаршафът се изхлузи от рамената й, облечени във фина дантела.

Изобщо не биваше да идва. Мисълта го отрезви като ледена вода и го накара да осъзнае каква грешка е допуснал с влизането си в тази стая. Глупак! Не вярваше изцяло, но всичко, което беше чувал за Алин дьо Лионе — че била Магдалената, пряка потомка на Мария от Магдала преди покръстването й, и най-силната вещица на магьосниците рицари — тамплиери. Не, изобщо не вярваше на тези небивалици. Но знаеше със сигурност, че във Франция са я осъдили на смърт чрез изгаряне на клада и тя едва е спасила живота си. Спомняше си разказите за майката на Джулиана — как можела да завърти главата на всеки мъж, ако поиска. Как можела да си набави всичко, което й е на сърце. Една много стара и дълбоко погребана част от съзнанието на граф Дучи Монталдо го подтикваше да излезе светкавично от тази стая и да дръпне резето.

Но вместо това прошепна:

— Джулиана.

Когато тя не отговори, той повтори името й, този път по-грубо и се приближи до нея. Хрумна му, че лесно може да докосне голото й рамо, нежно като изваян мрамор, но се въздържа. Просто не можеше да го направи. Вместо това зачака.

Зачака тя да отвори зелените си очи.

— Господарю — прошепна Джулиана и бавно се надигна да седне, придърпвайки кафявото одеяло нагоре, за да покрие малтийската звезда на гърдите си. — Не ви очаквах, в противен случай щях да си вържа косата.

Беше се пошегувала, но никой от двамата не се засмя.

— Бях по-зает, отколкото очаквах. Наредих да ти носят яденето тук, защото мислех, че ще ти е скучно да се храниш с толкова войници.

Всъщност това беше вярно. Беше издал това нареждане, за да й спести някои неудобства. Беше странил от нея, за да си спести някои неудобства.

Джулиана се изправи в леглото си, омотана в чаршафите и в дългата си коса. Не се усмихна, когато срещна каменния поглед на синьо-зелените му очи — по-зелени, отколкото ги помнеше — и видя лицето му, красиво и твърдо, на светлината на факлата.

— Нещо не е както трябва — каза тя. — Нещо се е случило.

Оливие отново се сети за Алин, за вещерските й сили и откри, че не може да признае на Джулиана защо е дошъл при нея, че го болеше, че раните го измъчваха, че има нужда от лечител. Вместо това поведе разговора в друга насока.

— Трябваше да останеш в Арнонкур Хол — чу се да казва.

Ако бе изненадана от думите му, тя не го показа. Наистина, изражението й се вглъби и стана безизразно.

— Изключено. Знаеш защо дойдох — беше единственият й отговор.

— Каква глупачка си! Пътищата са пълни с разбойници. Ако те бяха хванали, щяха да поискат цяло съкровище за откуп. Роднина си на богатия лорд Арнонкур и цял свят го знае.

— Но граф Дучи Монталдо е мой настойник, което също цял свят го знае. Той гарантира сигурността на пътищата от Генуа и затова там се чувствах спокойна.

— Не ме ласкай, Джулиана — гърлено прошепна Оливие. — Много си се променила от последната ни среща, но тази промяна май не ми харесва. Постъпи глупаво, че се върна в Белведере, и си дошла да вършиш глупости.

— И откога е глупост да очаквам, че един рицар ще удържи на думата си?

Оливие поклати глава.

— Не смятам да се връщам в Никопол. Твърде дълго ме нямаше в Италия. Имам отговорности тук.

Тя обичаше този мъж. Винаги щеше да го обича. Но в тона му имаше нещо, което я уплаши. Нещо, което й напомни, че вече не спи в сигурния Арнонкур Хол, а в леглото на Франческа в Белведере.

— Върнах се заради твоето обещание.

През времето и пространството завладяващият глас на Алин й прошепна: Опознай врага си. Използвай го. Но как би могъл Оливие да й бъде враг? Той бе неин настойник и само тя знаеше колко му е струвало да се грижи за нея. Джулиана пренебрегна предупреждението на майка си, запечатало се в паметта й.

С широко отворени очи наблюдаваше как Оливие първо поставя факлата в поставка, после протяга крак, придърпва една табуретка до леглото и елегантно се настанява на нея. Той направи болезнена гримаса и отново я завладя усещането, че нещо не е наред. Но не можеше ясно да види лицето му и й убягна колко нахално всъщност е неговото отношение. Един рицар, заклел се да спазва правилата на честта, да се посвети на защитата на слабите, никога не би трябвало да си позволява подобни волности със сама жена, освен при изключителни обстоятелства. Редно беше да прояви по-голяма загриженост за нейната чест. Щеше да прояви по-голяма загриженост, ако тя не беше дъщеря на вещицата, спасила живота му.

На Джулиана й докривя, но не показа гнева си. Усещаше, че така само ще даде на Оливие повод да си тръгне и затова не се поддаде на изкушението. С течение на годините беше свикнала да се владее желязно. Защото някак имаше усещането, че това, което се случва, е по нейна вина. Че е объркала нещо. Че е прегрешила. Иначе защо му беше на Доган бей да я наранява?

Джулиана съвсем съзнателно замълча, докато Оливие я обхождаше със студения си поглед. Радваше се, че е придърпала чаршафите към гърдите си, радваше се, че има топли завивки, под които да се скрие. Дръпна юргана още по-нагоре и точно тогава настойникът й забеляза златната панделка, която бе завързала на китката си.

— Кой ти я даде?

— Гасиен. Сир Гасиен ми я купи на влизане във Франция — отвърна тя и неволно се усмихна на спомена. — Отби се в Павия, за да предаде почитанията си на виконта, а там имаше панаир. Сир Гасиен ми разказа легендата за една копринена панделка и реши, че тази ще подхожда на косата ми.

— Ти съвсем си омагьосала рицаря Дьо ла Марш. — Студените му очи се впиха в лицето й, докато изричаше думата, която тя ненавиждаше от все сърце. — Личи си, че те намира за красавица. Макар да не би го заявил на глас, поне не пред мен, защото съм твой настойник. В мое присъствие той винаги се изказва за теб с голямо уважение. Твърди, че си интелигентна и схватлива. Истинска девица. Разбира се, не му казах за Доган бей.

Джулиана не отвърна.

— А може би трябваше — подразни я Оливие. — Този човек не спира да приказва за зачитане на дадената клетва. Предполагам, редно е да научи за няколко обещания, направени от теб самата.

Джулиана дори не трепна, когато той се наведе към нея.

— Но аз не му казах. — Сега той бе толкова близо, че девойката усещаше как устата му дъха на вино, а също и миризмата на сапун и кожа, която бе неотменна част от него, дори и в тъмницата на Доган бей. Беше толкова близо до нея, че почти усещаше как миглите му пърхат до бузата й.

— Чувствай се свободен да му кажеш каквото искаш. Аз изпълних обетите си към Доган бей. Ще ги изпълнявам и за в бъдеще. За мен никога няма да има друг мъж.

— Каква загуба за мъжката половина от света. Всички те обичат, малка Джулиана. Франческа ми пише да те настаня в нейната стая. Мъжът й не може да те нахвали. Нали разбираш, Белден ме насърчава да поема на този поход. Но естествено, че знаеш. Затова си напуснала удобствата на Арнонкур Хол и си се завърнал в Белведере. Защото имаш своите надежди.

— Не, върнах се, понеже имам твоето обещание — нежно отвърна тя. — И понеже Арнонкур Хол не е мой дом.

Но Оливие продължи, сякаш не я е чул:

— А сега Дьо ла Марш те има за красавица. Омагьосала си ги всичките.

— Не съм вещица.

— Така ли? — Той протегна пръсти към малтийската звезда на гърлото й. Топлата му ръка погали амулета, но не докосна кожата й. — Никога не разбрах каква точно е Алин — вещица или просто много умна и безскрупулна курва. Жена, която знае какво иска и как да го получи. Ние, мъжете, сме прости същества. Понякога трудно правим разлика между доброто и злото.

— Към теб майка ми беше добра — каза Джулиана. Усети как под юргана се промъква студ, когато се отдръпна мъничко, за да скрие Малтийската звезда под избродираните с дантела бели чаршафи. — Спаси живота ти.

— Вярно е — съгласи се Оливие. — Но аз не се връщам там. Не се чувствам задължен на една осъдена вещица — жена, спасила се от кладата единствено благодарение на теб. Вслушай се в съвета ми — забрави за майка си. Досега със сигурност е умряла — поне ако е имала късмет. А ти си млада. Целият живот е пред теб. Рицарят Дьо ла Марш е богат и от три години — вдовец. Сигурен съм, че след като този глупав кръстоносен поход приключи, той ще дойде при мен като при твой настойник и ще поиска ръката ти. Омъжи се за него и живей щастливо. Можеш, Джулиана. Можеш да забравиш миналото.

Тя го изгледа с удивление.

— Никой мъж не може да ме вземе за жена — никой няма да иска след това, което се случи. Знаеш го по-добре от мен.

— Да, но ние двамата сме единствените, които знаят какво стана в действителност — поне единствените двама в християнския свят. Вслушай се в съвета ми, малка Джулиана. Животът ти дава шанс — ако не с Гасиен дьо ла Марш, то с някой друг. Избирай на воля, ще ти дам хубава зестра. Като твой настойник изисквам да забравиш какво се случи в Никопол. Забрави и започни живота си отначало — като мен.

Джулиана предполагаше, че Оливие е говорил с някого за времето, прекарано в плен — било със свещеник, било с някой приятел. Но озлоблението в гласа му й подсказа, че такова нещо не е имало. През всички тези години, той не беше споделил товара на омразата си с никого. Въпреки своя гняв, въпреки своя страх можеше да изпитва само състрадание към него. Защото и тя носеше сама кръста си.

— Забрави за обещанието — тихо повтори той. — Забрави миналото.

— Тя е моя майка и единствена знае кой е баща ми — истинският ми баща. Длъжна съм да я намеря и да й помогна.

Оливие се обърна да си ходи и Джулиана тихо добави:

— Не мога да забравя обещанието си към нея, нито пък ти. Ти ми се закле. Даде дума.

— Какво друго ми оставаше? — изфуча той. Юмрукът му се удари в масивната каменна стена. После Оливие се овладя и премери по-добре думите си в мъчително надвисналата тишина.

— Ти пищеше и не искаше да пуснеш онази жена — майка ти. Ако беше продължила с крясъците, това щеше да струва живота на всички ни. Нима не разбираш?

Джулиана погледна красивия си настойник право в очите. И макар, че по лицето й се стичаха сълзи, а гласът й трепереше, тя каза:

— Но ти ми обеща. Даде ми думата си на рицар и трябва да я спазиш. Ако не заради майка ми, заради теб самия.

Вещица или не, тя не е достатъчно силна, за да ми се противопостави — вилнееше Оливие, докато крачеше обратно по тъмния коридор. — Ще я изпратя направо в Арнонкур, където й е мястото. Или ще я затворя в манастир. В Пикардия има един, където тя никога няма да види дневна светилна. Как смее да ми се опълчва? Как смее да ми казва кое било мой дълг? Тя е решителна и волева, но няма да стане нейното.

Той се усмихна на това просто разрешение и се засмя на висок глас. Шумът се отрази глухо в каменните стени. Изведнъж Оливие осъзна, че не е помолил Джулиана за помощ, за лечение и че рамото му просто го изгаря. И тогава отнякъде се взе неканената мисъл — абсолютно неочаквана и коварна, че откакто я познава, Джулиана никога не се е смяла с него така, както с рицаря Дьо ла Марш.

4.

Джулиана често разговаряше с Оливие наум, говореше му неща, които никога не би събрала смелост да изрече. В интерес на истината тя се страхуваше от мъжете — така е било открай време. Засега жизненият й опит не бе сполучлив в това отношение. Но тя можеше и разговаряше с Оливие всяка нощ, след като затвореше очи. По това време най-много тъгуваше за него, тогава той беше най-близо до нея. Чрез въображаемия разговор тя прогонваше лошите мисли и успяваше да заспи. Нощта оживяваше под клепачите й — жива, реална, истинска. Отдавна беше научила, че все едно къде е или с какво се занимава, нощта остава с нея.

— Помниш ли онази нощ? — мислено го попита тя, докато стъпките му отекваха все по-тихо в коридора. — Толкова бях уплашена. Помниш ли? Правилно ли съм запомнила, граф Оливие, че и вас ви беше страх?

Всичко се случи така ненадейно. Събуждането, черният евнух, ужасът, който я беше погълнал в грозната си паст със светкавична бързина — за да не я изплюе никога.

Но над всичко царстваше споменът за копринения глас на Алин:

— Тази вечер ще прибера дъщеря си при мен. Прекалено е болна, за да бъде с Доган бей. Може да го зарази.

— Мамо, не съм болна. — Но Алин бързо беше спряла пороя френски думи.

Техният страж, един огромен евнух, се беше намръщил, обзет от съмнение. Той беше хитър, но не особено интелигентен и не разбираше целия диалог между майка и дъщеря. И все пак беше важно да разбере. Беше слуга в дома на богатия Доган бей и животът му зависеше от това, какво знае. В очите му се отразиха червените пламъци на огнището и Джулиана забеляза неговото двоумение. Подуши неговите нервност и страх. Един погрешен ход и главата на този мъж щеше да се търкулне, отсечена на дръвника. Доган бей беше търговец, но и голям приятел на султан Баязид. Носеха се слухове, че двамата имат тайни планове за Никопол.

И все пак му нареждаше Алин, Магдалената, вещицата. Тя обладаваше странна сила и я използваше сега.

Без да го съзнава, евнухът се поддаде на внушението й.

Вярно, че е от християнските земи оттатък планините, но обича мюсюлманския народ и мрази своите — помисли си той. — Нали нейните хора се опитали да я изгорят на клада. Освен това някога е била фаворитка на султан Баязид, а сега е майка на любимата наложница на Доган бей. Всеизвестно е колко плати търговецът за това дете — играчка. Ако е болно, със сигурност ще иска да се погрижим добре за нея. А къде ще получи най-добрите грижи, ако не при майка си? Алин се води християнка. Не живее в харема и точно заради това много от жените на Доган бей й завиждат. Ако им падне случай, могат да навредят на детето Джулиана. Малката е само на дванайсет. Ако нещо й се случи…

Мислите, които Алин внушаваше на непредпазливия страж, се точеха безкрайно.

Колебанието му изчезна.

— Да, господарке. — Той се поклони много ниско и ги пусна да минат. — Довечера дъщеря ти ще бъде с тебе, не с Доган бей или в харема. Най-добре е така. Ти ще се погрижиш за нея.

Алин му се усмихна, докато минаваше покрай него. Джулиана беше доволна. В интерес на истината не обичаше особено Доган бей, въпреки че беше негова наложница. Той многократно я нараняваше и тя искаше при майка си. Искаше вкъщи. Но сега двете не се отправиха към билковата градина и малката къщичка, скрита сред нея. Вместо това Алин я улови за ръката и я поведе навътре в гранитния дворец — там, където Джулиана не беше ходила преди. Момичето чу шум от течаща вода и усети мирис на влага. Пищната бродерия на златната й копринена рокля се влачеше подире й в калта. Джулиана се притесни как ще обяснява, че е съсипала новата си дреха. Муна, бавачката й, щеше да се разсърди.

— Мамо?

Но Алин не отговори и рязко я дръпна да върви по-бързо. Двете спряха чак в края на тунела при двамата мъже. Джулиана, която имаше наблюдателно око, незабавно разбра, че те ги чакат от известно време и са уплашени. Алин отрано я беше научила да разпознава страха. Беше казала, че това е най-важната миризма, за която трябва да внимава. Когато даден мъж е завладян от страх, една жена общо взето може да го подчини изцяло на волята си. Много важно е да знаеш този факт и да го използваш.

А един от двамата мъже се страхуваше просто ужасно. Дори на неясната светлина, хвърляна от малката факла, Джулиана виждаше как студените му синьо-зелени очи се оглеждат наоколо с нескрита враждебност, която помрачаваше иначе забележително красивото му лице. Въпреки това тя незабавно се почувства привлечена от него. Дощя й се да му се усмихне и да заличи тревогата му. Може би, защото изведнъж тя самата изпита невероятен страх. Ръцете й от само себе си стиснаха дрехата на Алин, а очите й се впиха в лицето й.

Джулиана разбра, че другият мъж е по-тих, по-голям, по-мрачен, но предпазлив и внимателен. Не надуши същия страх у него. Двамата шепнеха напрегнато на френски с майка й. Сочеха някаква далечна светлинка и единият дори стисна ръката на Алин. Джулиана не разбра кой — беше твърде погълната от израза в очите на майка си. Въпреки царящия смут и макар всички да владееха езика добре, Джулиана усети разликата в акцента и разбра, че са го учили на различни места, по различно време.

— Това са сир Арнонкур и граф Дучи Монталдо — решително прекъсна мъжете Алин и се обърна към дъщеря си. — Заминаваш с тях.

— Трябва да побързаме — прошепна високият мрачен мъж, когото майка й бе нарекла „сир“. Думите бяха изречени забързано, но гласът му бе нежен. И все пак Джулиана долови заповедническия тон, настоятелността. Беше приучена на подчинение, ала сега се разплака. Не можеше да се удържи. Би обещала всичко, дори на Доган бей, за да предотврати неизбежното.

Алин се наведе да я целуне, като междувременно свали булото й и започна да чисти грима от дванайсетгодишното лице.

— Сега това не ти трябва — рече тя. Нейното лице беше ярко изрисувано.

Но Джулиана продължи да плаче, докато майка й разкриваше свежата млада кожа с бързо, грубо триене на копринения плат. Движенията на Алин заличаваха единствения живот, познат досега от дъщеря й.

— Ама? — попита Джулиана. Това беше галеното име на майка й, което не бе използвала от години. Ама и аз, аз и моята, ама — напяваше си момиченцето, докато двете с Алин неспирно се местеха от едно място на друго. Във времената на най-голяма несигурност Джулиана се държеше здраво за майка си, която беше източникът на тази несигурност. Алин не бе жена, която предлага стабилност. Обаче Джулиана се беше разбунтувала, не искаше да използва магьосническите си сили, и тя го усети. Алин я обучи изкусно и с търпение, но определено бе разбрала, че дъщеря й не може да бъде Магдалената. Тя знаеше всичко. И сега я наказваше: пъдеше я.

Джулиана започна да плаче жално, когато ръката на Алин докосна златната звезда с шест лъча, която висеше на шията й. За момент си помисли, че майка й ще я лиши и от това и реши, че няма да го понесе. По-скоро би предпочела да умре. Звездата бе с нея, откакто се помнеше. Точно тогава, много близо до тях се разнесе въздишка. Джулиана усети присъствието на трети мъж — прегърбен и обезобразен. Той стоеше зад Алин, която би могла да го докосне с ръка, и й се усмихваше. Джулиана се зачуди дали другите също го виждат.

— Не мога да ти го отнема — свирепо прошепна Алин, въпреки че пръстите й здраво стискаха амулета, сякаш с намерение да го строшат на късчета. — Нямам нито правото, нито силата. Единствено ти можеш да се отречеш от това, което е твое рождено право. Длъжна си сама да избереш.

Думите на Алин отново привлякоха вниманието й и чак тогава Джулиана си даде сметка, че майка й е уплашена. Миризмата на страха, която се излъчваше от нея, бе силна и непогрешима.

Внезапно се изви вятър, който изсъска по влажните, капещи стени. Джулиана усети топлината му върху кожата си и потрепери. Огледа се, но повече не видя тъмния мъж. Мирисът на огън ги заобикаляше отвсякъде.

— Муна — пошепна тя. — Не мога да си замина, без да се сбогувам с Муна. — Джулиана не позна собствения си глас. Думите едва излизаха от гърлото й.

— Муна не знае, че заминаваш — съвсем спокойно отвърна Алин. — Това е за нейно добро. Ако Доган бей я заподозре, бързо ще нареди да я обезглавят… и то ако извади късмет. Надеждата й е да не знае нищо. Нейното невежество е единствената й защита. — Майка й говореше с тон, подходящ за обсъждане на времето или за покупката на някоя дрънкулка, която Джулиана си беше харесала на пазара.

От нейния глас лъхаше на смърт и Джулиана го усети.

— Няма да те изоставя — пронизително извика момичето и зачупи пръсти.

Точно тогава русият мъж — този, когото майка й бе нарекла „граф“, — се обади за пръв път:

— Погледни ме.

Джулиана инстинктивно се подчини.

— Ако сега тръгнеш с мен мирно и тихо, ще се върнем за майка ти. Някои ден ще се върнем в Никопол, когато времето назрее, и ще я приберем.

Момичето събра зрънца надежда от думите му.

— Обещаваш ли? Даваш ли ми думата си на рицар? — попита то.

Погледите им се срещнаха — светъл и тъмен.

Само за миг Джулиана проникна в душата му и се настани там като камъче в обувка.

— Да — прошепна русокосият и додаде по-силно: — Да, обещавам ти и ти давам думата си на рицар.

Обаче докато даваше обещанието, извърна поглед.

И все пак Джулиана му повярва и гладкият му глас й вдъхна увереност. Подаде му ръка, осланяйки се на обещанието му. Щяха да се върнат. Вярваше му повече, отколкото на добротата на тъмния мъж, който, прошепна й Алин, спасяваше двама им.

„Давам ти думата си на рицар“ — ясно бе повторил граф Дучи Монталдо, сякаш изпитваше нужда да убеди самия себе си.

И когато тримата побягнаха в мрачната нощ от тъмницата на бея, Джулиана стискаше като талисман неохотно подадената ръка на Оливие. На неговото обещание вярваше. Неговата любов търсеше.

Помните ли, графе? За Бога, Оливие, помниш ли?

Докато спеше, някой беше стъкнал огън и първо Джулиана си помисли, че Оливие се е върнал и дори я чака да се разбуди. Лежеше, без да мърда и се опиваше от тази мисъл. Но когато най-сетне отвори очи, видя не настойника си, а младото селско момиче, отредено й за прислужница.

Сабата се прокашля:

— Графът изпраща почитанията си и моли тази сутрин да озарите Белведере с присъствието си. Кани ви да се забавлявате хубаво. Съжалява, че не може да ви отдели от личното си време, но го задържат задълженията му по замъка. — Сабата замлъкна. Очевидно Джузепе я беше накарал да научи речта дума по дума и тя не разбираше съвсем значението й. За никого не беше тайна, че графът не прекарва почти никакво време с повереницата си. Причината за тази странна враждебност все още предизвикваше разгорещени дискусии в кухнята и столовата. Сабата бе тъмноока, с черна коса, закръглена — малка селска хубавица, която сигурно нямаше повече от тринайсет години. Обичайно бъбреше неспирно за селцето си Сайт Урбано, за годеника си и какво щели да правят след сватбата, след като получели допълнително земя, която да обработват. Днес обаче тя не криеше любопитството си, което Джулиана не възнамеряваше да удовлетвори. Младата жена лениво провеси крака на пода и отметна коса назад.

„На нейната възраст вече бях в харема на Доган бей.“ Споменът за времето, прекарано там, и за мъжът, който я беше притежавал, вече не й причиняваше болка. Всичко се беше случило толкова отдавна, когато тя бе друг човек. Оттогава никой мъж не я бе имал.

Беше изградила своя дом с госпожа Франческа. Обичаше момченцата й като свои деца. Те бяха единственото семейство, което щеше да познае някога — с изключение на майка й. И може би, с изключение на баща си — ако успеше да го открие.

— Как е братчето ти?

Сега беше ред на Сабата да избегне насоката на разговора.

— Ами добре — каза тя. — Оздравява.

Това беше лъжа. Нощем Джакомо продължаваше да кашля и имаше затруднено дишане, а денем спеше. Той бе единствен син на стари родители и от няколко седмици бе така. Семейството му се беше обърнало за помощ към селската знахарка. Елизабета охотно беше приела оскъдните им спестявания, но не бе донесла изцеление на момчето. Напоследък беше започнала да бръщолеви за Божията воля и как бедните и безпомощните трябвало да й се подчиняват безропотно. Това й били подсказали руните.

Родителите на Сабата бяха полудели от тревога по малкия си син. Но Елизабета — единственият човек на цял ден път, който имаше паричен интерес от лечението на някакво си селянче — строго ги беше предупредила да не търсят помощ от Джулиана.

— Тя е Магдалената, дяволско семе — беше просъскала тя. — Ще го погледне с лошо око и ще развали всичкото ми баене.

Сабата обаче не виждаше особена полза от врачуването на Елизабета. Братчето й кашляше все повече и направо линееше, но родителите й упорстваха: никаква помощ от Джулиана. Сабата още се свиваше от ужас при спомена за звънтящата плесница, която баща й беше залепил на бузата й, за да се увери, че думите му са добре разбрани.

— О, какъв хубав плат — възкликна тя, променяйки темата. — С вас ли го донесохте?

Плат. Добро колело, около което да се завърти един разговор, и двете девойки с благодарност се хванаха за тази сламка. Сир Арнонкур не понасяше забулените жени и не желаеше да вижда съпругата си и придворните й дами със закрита коса. За момент Джулиана беше забравила, че се намира извън просветените граници на неговото влияние.

Сабата извади чисти дрехи и помогна на Джулиана да се изкъпе.

— Божичко, какви одежди само! Тук сме чували, че хубавите рокли идели от Франция, не от Англия. Този златен воал е идеален за кестенявата ви коса. Дано не ми се разсърдите, че съм откровена, обаче косата ви е прекрасна. Човек рядко вижда такива разкошни коси. Не и в наше време и поне не тук, в Северна Италия. Тук се възхищаваме на русокосите — и естествените, и изрусените с пикня.

— С пикня?

— Ами да, това е то модата — авторитетно заяви Сабата. — Донесена от Франция, или така поне твърди госпожа Домициана. Тя си има своя камериерка, савойка от отвъд планините. Но понякога нещо й щуква и ми разрешава да я фризирам. Казва, че благородните дами използвали козя пикня за изрусяването и някои дори си скубели космите над челото, за да изглежда то по-високо. Веднъж и аз се опитах да го направя, но болката беше такава, че завинаги ме отказа от модата.

Разговорът за тъмносиньото кадифе бързо прерасна в дискусия върху простите, но скъпи туники, които Джулиана си носеше от Англия. В целия Арнонкур Хол бе известен фактът, че сир Белден се интересува от облеклото на възлюбената си съпруга, за разлика от самата нея. Носеха се клюки как великият войн се връщал у дома, отрупан с платове и скъпоценности, накупени по време на пътешествията му. Дори беше наел френски шивач, чийто парижки братовчед принадлежеше, към гилдията на ръкавичарите и имаше силни връзки в кралския двор, да облича жена му по последна мода. Франческа се усмихваше, благодареше му и понасяше стоически пробите, но накрая кадифените туники, копринените фусти и фините шалове се озоваваха в сандъка на Джулиана.

На теб ти стоят по-добре — казваше Франческа, а на свежото й лице изгряваше усмивка с грацията на котка, която се сгушва край топлото огнище. — Освен това ги харесваш повече от мен.

Това беше вярно. Въпреки че Франческа беше голяма красавица дори след раждането на четирима синове, никога не се беше интересувала от модата. Небрежното й облекло тегнеше като прокоба над съпруга й. Но Джулиана обичаше красотата, хубавите неща и получаваше от тях колкото поиска. Годините, прекарани в двора на султана, бяха обучили окото й — и много повече…

— … а когато това стане, разбира се, ще затворят Белведере завинаги.

— Да затворят Белведере? — Джулиана осъзна, че не е слушала внимателно. Отпусна ръка върху тъмносивата туника и се взря в камериерката си.

Сабата спря да приглажда белите ленени завивки, поръбени с дантела, и кимна.

— Поне тъй разправя баба ми, а тя цял живот е работила тук. Знае графа от пеленаче. Лорд Оливие не храни голяма любов към замъка въпреки парите, които харчи за него. И кой в християнския свят би го обвинявал, когато гробището прелива от труповете на баща му и братята му? Особено сега, когато госпожа Франческа и майка му са в Англия, а е добре известно, че като потомствена венецианка госпожа Домициана не таи любов към тосканския пейзаж.

— Коя е Домициана?

— Годеницата на графа. Е, почти. Още няма официално съобщение за годежа, поне доколкото знаем. Разправят обаче, че венецианката горяла от нетърпение да се венчаят с господаря. Веднъж дойде на гости тук с майка си. Малко е понапълняла, ама все още е хубава и има връзки. Била племенница на венецианския дож — представяте ли си само! — и произхождала от богат, знатен дом. Но… — Сабата снижи глас и бърже се прекръсти. — Мнозина твърдят, че над нея е хвърлено проклятие, защото вече е погребала двама съпрузи и един годеник. Суеверните люде говорят така, въпреки че аз не съм от тях. И все пак, хората приказват, че семейството й имало още дъщери за женене. Мълви се, че кроели планове да я затворят в манастир, за да потулят срама и да пресекат слуховете, но добре, че графът се появил навреме. Тя е длъжна скоро да се омъжи и да роди деца. Иначе метохът не й мърда. На човек като мен може да му се нрави мисълта за редовно хранене и чиста постеля, но не и на такава като нея.

Джулиана преднамерено не се обърна. Първо искаше да е сигурна, че лицето й няма да я издаде. Никой не биваше да узнае за чувствата й, защото Оливие беше сгоден и скоро щеше да е женен мъж. Около зашеметяващия му годеж кръжеше и мълвата за голямата хубост и богатство на бъдещата му съпруга — и за престижа на нейното семейство. Нищо чудно, че снощи тайничко се беше промъкнал в стаята й. Та какво ли можеше да му предложи тя? Защо му е да спазва обещанието си към нея?

— Виждала ли си я лице в лице? Добра ли е? — Джулиана се обърна към Сабата и я погледна право в очите. Студената светлина на зимното слънце изпълваше пространството между двете жени.

— Толкова добра, колкото е необходимо — отвърна прислужничката и проницателно се взря в господарката си. — Но е взела де се плаши. Просто си личи. Длъжна е да се ожени и да роди деца час по-скоро, за да спре мълвата за себе си и семейството си. Цяло чудо е, че не успя да си намери предлог да придружи графа — или нейната майчица не е успяла да го изнамери. Те двете се стремят да не го изпускат от поглед.

Джулиана кимна. Приготви парче флорентинска дантела и със Сабата се заеха да го кърпят с копринен конец. Бъбреха си за много неща, но не и за онези, които истински ги интересуваха. Сабата би искала да помоли господарката си било за някоя билка, било за някоя лапа, която да помогне на Джакомо. А Джулиана би желала да научи повече за характера и красотата на жената, почти сгодена за Оливие. Вместо това и двете се задоволиха да обсъждат новите кокошки-носачки, мъжете, дошли от Норция да заколят тазгодишните свине, и кога помощник-готвачката щяла да роди първата си рожба. Широтата на тяхното бъбрене изглеждаше безпределна. Но през цялото време, докато пръстите и езикът й работеха неуморно, Джулиана си мислеше за Оливие. Мислеше за ръцете му, за гласа му, за смеха му. Мислеше за сладкия му топъл дъх до бузата си. Откакто за пръв път видя Оливие, неспирно мислеше за него. Дори когато не осъзнаваше, че го прави.

Дните минаваха, но той странеше от нея. Нито дойде, нито прати да я повикат, и разбира се, нямаше и намек, че се кани да изпълни обещанието си. Всяка сутрин Джулиана го наблюдаваше как излиза на коня си от Белведере, готов за лов, обкръжен от своите рицари, джуджета и соколи. Ветрецът развяваше над главата му ярките пряпорци и знамена на Златния отряд и рода Дучи Монталдо, внасяйки цветове във ведрия зимен пейзаж. Понякога рицарят Дьо ла Марш отиваше с него, понякога не.

Останеше ли в Белведере, изпращаше паж при Джулиана и я молеше да го придружи на разходка из близката околност. Веднъж-дваж пъти тя се съгласи. Веднъж-дваж пъти той я разсмя. Двамата бяха заедно само денем. Нощем той отиваше при другите войни. Техните песни и весели закачи достигаха до Джулиана, която се хранеше в самотната си стая.

Не й беше забранено да скита, където си поиска в Белведере, но тя забеляза, че простите маргаритки и хризантеми, които береше, веднага, без думичка се изхвърлят от глинените вази. Гоблените, които беше донесла от Англия, бяха свалени от стените и скрити незнайно къде. Пресните билки, с която насипваше студените каменни подове, се помитаха и на тяхно място се слагаха други треви.

5.

— Тц-тц-тц — затюхка се падре Гаска.

Навън се беше здрачило, но в частните покои на граф Дучи Монталдо имаше същинско изобилие от запалени свещи и факли, а в камината беше стъкнат голям огън. Оливие беше пожелал да има светлина. Беше пожелал Кристиано да наблюдава свещеника, за да е сигурен, че няма грешка в прегледа. Главната му тревога — като се изключи болката, която бе просто жестока — беше, че не може да вижда през рамото си и сам да наблюдава падре Гаска. Не му се нравеше мисълта, че няма никакъв контрол над собственото си лечение. Вярно, че Гаска беше голям приятел на стария граф. Двамата, заедно с Франческа, се трудеха дълги часове в лабораторията, която баща му беше изградил в най-отдалечената кула. Но колкото и да бе привързан към Франческа, Кристиано не бе съвсем сигурен точно какви опити се провеждат там. Да не говорим за Оливие.

— През живота си не съм виждал по-загнояла рана — продължи свещеникът, навеждайки се над рамото на Оливие. По нищо не личеше да забелязва нескритата враждебност на двамата мъже. — Това е класически пример до какво може да доведе неполагането на елементарни грижи. Човек вече не се натъква на такава гной дори сред селяните. Дори те имат благоразумието да се обърнат към някой монах-лечител, или дори към врачка, ако е нужно. Колко жалко, че студентите от университета в Салерно не са тук да видят. Може би трябва да пиша до „Сан Марио“. Оттам навярно ще изпратят един-двама монаси, които с интерес ще разгледат случая.

— Просто давай с лечението — изръмжа Оливие. — То щеше отдавна да е започнало, ако ти не беше изчезнал.

— Щеше отдавна да е започнало — съгласи се Гаска, — ако се беше сетил да повикаш госпожа Джулиана. Въпреки че е родена целител, тя е усъвършенствала естествената си дарба при госпожа Франческа и при мен. Сигурен съм, че е била в състояние да помогне. Щяхте да си спестите много болка.

При мисълта как бе отишъл при Джулиана, как се бяха озовали сами в спалнята, Оливие бе обзет от необясним гняв. Как бе отказал да й каже какво се е случило и да я помоли за помощ! И досега не можеше да проумее поведението си: защо се бе оставил да страда дни и нощи наред, докато свещеникът не се бе завърнал? И все пак Оливие сдържа гнева си, за да не си го изкара върху падре Гаска. Прекалено го болеше и твърде много се нуждаеше от помощ, за да спори, при положение, че това си беше самата истина.

Раздразнението му към свещеника не бе искрено:

— Човече, повярвай ми: ако в момента държах меч, с удоволствие щях да забия студената стомана в още по-студеното ти сърце.

Думите му не можеха да уплашат никого. Лицето му беше пребледняло под слънчевия загар, сякаш посинялата рана беше изсмукала цялата негова жизнена сила. На Оливие му идеше да ревне като някое пеленаче. Всеки път, щом отвореше уста, се страхуваше, че ей сега ще нададе някой нечуван крясък, който да го опозори за вечни времена.

— В такъв случай довечера ще упомена в молитвите си благодарност, че сега нямаш меч под ръка — благо отвърна свещеникът. — А ако не оправим раната ти бързо, като нищо повече не ще можеш да държиш меч. Сигурно е напълно излишно да ти напомням, че щом като не си потърсил помощ от Джулиана, поне си можел да ме повикаш.

— Не знаехме къде сте — обади се Кристиано, чието лице бе изопнато от тревога. — А вас ви нямаше три дни и половина и три цели нощи.

— Дивотии! Джузепе домоуправителят чудесно знаеше, че съм в „Сан Марио“. Всички слуги бяха наясно. След като видях, че графът се завърна по живо, по здраво, реших, че е най-добре да се измъкна. Господарят Оливие е достатъчно добър да ме подслони, когато го няма. Не исках да му се натрапвам.

Никой не го каза гласно, но всички си помислиха как присъствието на свещеника навяваше на Оливие спомени. Спомени, които той предпочиташе да забрави.

— Не искахме да привличаме внимание към покушението, като разтръбим, че раната е доста сериозна и те потърсим, поне докато не заловим нападателя — обясни Оливие.

— Ще го заловим — обеща Кристиано. — Рано или късно ще се изпусне, ще направи погрешен ход. Или ще опита отново.

„Той ли?“ — помисли си свещеникът с усмивка, но изрече:

— Да, сигурно няма да намери покой, докато не получи каквото иска. А той определено иска граф Оливие — или живота му, ако трябва да сме по-точни. Това поне е очевидно.

— Но ако скоро не направим нещо, няма да ми остане капчица живота — отсече Оливие. Рамото му пламтеше в адски огньове и настояваше за облекчение. Можеш ли да ме изцериш, свещенико? Това ми е потребно да знам, а също и какво ще ти е нужно, за да се справиш добре със задачата си. Ако не ти е по силите, тогава да повикам истински свещеник. Няма да излея последната си изповед в зажаднялото ухо на монах, който не крие интереса си към алхимията и не изпитва срам от факта, че някога е бил отлъчен от авиньонския папа.

— Разбира се, че ми е по силите — отговори Гаска и се изправи. Ставането му беше придружено от скърцане на кости и стави, въздишки и стенания. После заобиколи леглото и погледна Оливие право в очите.

— Както повечето обгаряния и това ще ти причини жестока болка, а после ще те излекува. Не е бивало да се мъчиш така и да си траеш. Казах го преди и пак ще повторя: трябвало е да ме потърсиш или да се обърнеш към госпожа Джулиана. Тя щеше да ти помогне. Но сега аз ще ти помогна.

Пак тази Джулиана. Оливие се направи, че не е чул.

— Казвай какво ти трябва — рече той и хвърли поглед към Кристиано, за да се увери, че лейтенантът му ще осигури на падре Гаска всичко необходимо, независимо дали му вярва или не.

— При нормален развой на нещата би следвало да направя лапа — меко каза свещеникът. — От хляб, кромид лук и малко прясно мляко. Разбира се, доведете ми и мома от селото. Тя ще играе много важна роля.

Оливие видя как Кристиано нацупи устни от отвращение. Чувстваше как думите — близнаци „магия“ и „суеверие“ се въртят в главата му. Когато най-сетне проговори, Кристиано изказа на глас не само своите мисли, но и на своя военачалник:

— Защо ни е притрябвало младо момиче — девица — в стаята на един болен? Нали сте прочут знахар, защо ви е тази странна помощ?

— О, не държа непременно на девица. Като казах мома, имах предвид неомъжена жена. При това тя не е за мен. — Гаска очевидно се забавляваше. — Тя е за графа. За съжаление раната му е изключително гноясала, което е много болезнено. А за да я излекуваме, ще трябва да го подложим на още по-голяма болка. В този момент Белведере е пълен с чуждестранни войници, които на първо място дължат вярност на собствения си крал. Може би ще се изкушат да забравят болката, изпитана от собствените им тела, когато чуят крясъците на граф Дучи Монталдо.

Той подчерта последните си думи с богобоязливо потреперване. Зад него огънят в камината пращеше весело, упътен към близката си гибел.

— Виковете му могат да отекнат в замъка — продължи свещеникът, — но слухтящите уши не бива да усетят слабост. Установил съм, че присъствието на мома, държаща рицаря за ръка, често му помага да се сдържа, дори когато е най-страшно.

Кристиано изсумтя.

— Бабини деветини. Идеята, че девица може да успокои болката на ранения рицар, е пълна тъпотия. Даже майка ми, която е стара акушерка, няма да се хване на такава приказка.

— Момата няма да успокои болката — отвърна падре Гаска, хвърляйки пореден поглед към зачервеното и посиняло рамо на Оливие. — Тя ще стимулира неговата гордост. Малцина войни на този свят биха си позволили лукса да реват и викат пред лицето на една девойка. Това не са никакви бабини деветини, а самата истина и е така откакто свят светува — отпреди появата на медицина, акушерки, свещеници. Гордостта на един мъж често се оказва гаранция, че той ще си държи езика зад зъбите. Сега, вместо да критикуваш нещо, което всъщност не те засяга, предлагам да се разходиш до селото и да се върнеш с някоя мома. И да бъде хубава!

Оливие забеляза как Кристиано, който очевидно не бе убеден, се обърна към него за потвърждение. Граф Дучи Монталдо сви рамене и потрепери от болка. И ненадейно се чу да изрича със собствения си глас:

— Доведете ми Джулиана. Не искам край мен да седи някоя селянка. За тази операция се изискват такт и дискретност. Доведете ми Джулиана — моята повереница.

Никой не бе по-сепнат от тази странна молба от него самия. И никой не прикри уплахата си по-добре.

Джулиана отказваше да се чувства разочарована. Всяка сутрин ставаше от леглото си както обикновено: миеше се, правеше си сутрешен тоалет, шиеше, грижеше се за цветята си, изготвяше списъци и опаковаше сандъци, които да чакат завръщането на падре Гаска. Събра всички билки и лекарства, които трябваше да бъдат изпратени от Белведере. И се молеше Оливие да промени решението си.

Будеше се рано и си лягаше рано: през деня не се отдалечаваше много-много от огнището си.

От нощта, в която я посети, Оливие нито веднъж не я бе подирил. Сякаш беше казал каквото имаше за казване и нямаше нужда от по-нататъшни разговори. Ето защо Джулиана постъпи както животът я беше научил: остана безмълвна наблюдателка. Чакаше своя час. Всяка сутрин отиваше в лабораторията и се залавяше за работа. Малкото си свободно време прекарваше с рицаря Дьо ла Марш. Не се осмеляваше да го попита какво прави Оливие. Нямаше да падне толкова ниско, че да покаже колко е неосведомена. Не желаеше новият й приятел да разбере, че е отритата от собствения си настойник.

Продължаваше да шие и кърпи със Сабата и да си приказва с нея по незначителни въпроси. Въпреки това беше благодарна за компанията, защото научаваше много, без да любопитства нахално. Ала усещаше, че се задава проблем. Състоянието на Джакомо се влошаваше и въпреки шамарите на баща си и смътните заплахи на Елизабета, Сабата не беше готова да приеме жестоката необратимост на съдбата. Негодуваше, молеше се на Господ и търсеше някой или нещо, което да е от полза на братчето й. Джулиана затаяваше дъх, когато камериерката започнеше да се оплаква, уплашена, че ще я помоли за помощ. Страхуваше се, че момичето е дочуло някакви слухове за Магдалената и е намислило да потърси съдействие от нея. Джулиана не би се отзовала, защото се боеше. Слушаше как Сабата бъбри за кашлицата на братчето си. Знаеше, че момчето отива на зле и искаше да му помогне. Знаеше точно как. Сещаше се за редицата дървени бурканчета с благоухания, наредени край леглото й. Сещаше се за розите, растящи отвъд Никопол и Балкана. Въпреки това не искаше останалите да я помислят за знахарка, или, не дай си боже, за вещица. Не искаше да бъде знахарка. Нямаше да получи помощ от Магдалената. Не можеше да използва наученото от майка си, дори за добра цел. Твърде много пъти в младия си живот бе виждала как добрите намерения се превръщат в зли и самоволни желания. Сърцето я болеше, щом Сабата заговореше за братчето си, но държеше устата си здраво затворена. Даде обет да се моли за момчето и го изпълняваше, но… можеше да направи повече.

А не правеше.

Джулиана седеше в стаята си, загледана в огъня, когато на вратата се почука. Тя не се обърна. Предположи, че някой носи водата за вечерната й вана. В Ориента бе свикнала, че ежедневната баня е нещо в реда на нещата. В дома на Франческа и в този на брат й редовното къпане също бе нещо нормално.

Чу как Сабата изтича да отвори. Всичко това бе очаквано. Неочаквани бяха мъжкият глас и думите, изречени към нея:

— Госпожо, бързо идвайте — каза Кристиано. — Свещеникът се е върнал и има нужда от вас.

Всъщност Оливие бе този, който имаше нужда от нея. Джулиана го разбра веднага, щом пристъпи в стаята. За миг остана на прага, заслепена от яркия огън. Разбира се, никога преди не бе влизала в личните покои на Оливие. Никога не бе канена там. Свещите сияеха, пламъците искряха. Стаята беше неприветлива. Имаше огромно легло, покрито с кожи, проста дялана маса, няколко дървени стола. Нищо друго. Нищо от лукса, характерен за Белведере. Нямаше го дори кандилото, изисквано от религиозните вярвания. Нямаше гоблени, които да топлят студените стени на тази стая. Всъщност тази суровост й напомни за лабораторията. Впечатлението се прокрадна в съзнанието й, за да бъде забравено в мига, щом зърна Оливие.

Облечен в проста бяла ленена туника, той се изправи да я поздрави, ала лицето му беше тебеширено бяло и Джулиана разбра, че го мъчи жестока болка. Изведнъж си даде сметки, че когато я бе навестил онази нощ, е бил в плен на същата болка. Беше я усетила, когато той я изтръгна от съня й и се надвеси над нея с огромното си тяло. Когато бе подушила неговата миризма и се бе усмихнала. Тогава той заговори с нарочната цел да я уплаши и тя забрави подсказаното й от интуицията.

Сега нямаше да прави догадки какво се е случило, преди той да й е обяснил. Нямаше да остави Магдалената да свърши работата си.

— Господарю — каза тя и стори плавен реверанс.

— Виждам, че си прибрала косата си на плитка — каза Оливие. Устните му бяха изопнати и побелели от болка. Личеше си, че дори той е разбрал колко е горда от вълнистите си дълги коси. — Но не виждам да си с було. И все пак това е някакво начало — започваш да ми се подчиняваш. Очите му се присвиха напрегнато, докато я изучаваха. — Действително ми се струва, че имам нужда от теб. На рамото си имам рана, която е загнояла лошо — не се погрижих навреме за нея. Свещеникът смята, че ще съм по-добър пациент и няма да викам, ако при мен има мома, докато той ме почиства и шие. Ако не се лъжа, според него срамът ми от девойката ще сподавя всеки мой вик.

Ироничната му усмивка не се получи. И двамата бяха наясно, че е станал на крака и се е облякъл в бялата си туника единствено по тази причина. Гордостта не му даваше мира и той не искаше да се представи пред Джулиана в окаян вид.

Тя виждаше болката, изписана на лицето му, и се зачуди как така й е убягнала предишния път. Как бе възможно, при положение че така го обичаше. Но това бе минало. Протегна му ръка и той с благодарност пое тънките, здрави пръсти.

— Да — пошепна тя. — Действително се нуждаеш от някого. И аз дойдох.

Нямаше никакво съмнение, че той се чувстваше по-добре. Свещеникът беше прав за женското присъствие. Той самият се оказа прав да настоява за Джулиана. Тя бе свалила туниката от раменете му, без да го нарани, което си беше същинско чудо. Оливие изгаряше от треска и не можеше да си представи, че е възможно тя да го съблече, без да го заболи: та той едва не беше умрял, докато се обличаше! Но Джулиана беше успяла и някак си той се беше озовал на леглото, стискайки ръцете й в своите. Здраво. Помисли си, че никога не е виждал ръцете й да трепват или да шават.

Джулиана коленичи до леглото му и го погледна в очите. В нейните той съзря утеха и още нещо. Болка. Може би страх. Странно бе да мисли за Джулиана, като за страхливка. Странно бе, изобщо да мисли за нея. С изненадваща яснота осъзна, че рядко го прави. Това беше непонятно. В края на краищата тя бе негова повереница. Беше спасила живота му. Би трябвало да се сеща за нея с благодарност. В действителност той не знаеше почти нищо за Джулиана, със сигурност нищо за малките неща, които бяха толкова важни: какво я разсмива, какво я дразни, за какво живее, какви са мечтите й. Дори да беше негов враг, досега щеше да е научил тези подробности.

Сънено си помисли, че може би очите й ще му разкажат нещо. Напомняха му на морето в Бретан, както си го спомняше веднъж много отдавна, още от дните си на паж. Цветът му бе точно това наситено зелено и внушаваше същото усещане за дълбочина. Онзи ден морето беше спокойно, но не изглеждаше мирно. Той стоеше на канарите пред него и се дивеше на тайните — потънали кораби и дори хора — които може би се криеха под ведрата му повърхност. Ето, такава намираше Джулиана сега — спокойна, но не и мирна. В дълбините й се таеше нещо.

Оливие не беше човек, който се отдава на празни фантазии, но болката и блаженото обещание за облекчение наведоха ума му в неочаквана посока. Той се потопи в глъбините на тези очи, търсейки тайната им. За своя изненада установи, че е способен да я намери. Знаеше, че ще открие мястото, където Джулиана се е скрила дълбоко в себе си. Чувстваше го. Чувстваше, че е важно да стори това, да разбули тайнствата й.

Но друг път. Сега се взираше в очите й, държеше ръцете й и не викаше, докато свещеникът вършеше работата си.

— Готово. Свърших доста добра работа, нищо, че сам го казвам. — По тона на падре Гаска тримата му слушатели разбраха, че макар и да се хвали сам, той няма нищо против да чуе чуждите похвали. Затова набързо смотолевиха своето съгласие. Гаска остана доволен и се отдръпна назад, за да се възхити на шевовете си, после заобиколи Оливие, за да го погледне в лицето.

Граф Дучи Монталдо предположи, че свещеникът го направи по навик, свикнал да вдъхва увереност на пациентите си, но той нямаше нужда от утешенията му. Знаеше, че най-лошото е минало и че няколко дни ще изпитва болка — силна болка, а после ще започне да оздравява. Беше прескочил трапа. Можеше да се справи със следващите няколко дни.

Въпреки това, мина време, преди да осъзнае, че продължава да стиска ръцете на Джулиана и че може би я боли. Пусна я бавно, за да даде време на кръвта да потече към дланите й. Едва тогава си даде сметка, че още я гледа в очите и тя отвръща на погледа му. Погледна към ръцете й, зачервени и подути там, където ги бе стискал. Сигурно страшно я е боляло. Втренчи се дългите, тънки пръсти, които не бе пуснал нито веднъж по време на цялото мъчение. Изпита силен порив да ги притисне към устата си — да ги целуне, да ги сгрее с дъха си, да отнеме болката, както тя бе отнела неговата. Вместо това покорно се остави същите тези пръсти да го облекат в бялата ленена нощница и да го бутнат в меката постеля.

— Ето, господарю, изпийте това. — Свещеникът му подаде глинено канче. Течността в него имаше ужасен вкус, но го сгря. Оливие я изпи, наблюдавайки как Джулиана наглася върху него завивките от лисичи кожи. В стаята се носеше великолепният полъх на теменужки. Оливие се усмихна при мисълта как този дъх бе прогонил противната воня на гной. Не знаеше защо Джулиана изпълва мислите му или защо желае близостта й. Някаква част от ума му, ясно съзнаваше, че Домициана, неговата бъдеща годеница, би трябвало да изпълва мислите му с утеха. Той отдаде странното си поведение на билките и болката, и се остави на приятните усещания, които му носеше Джулиана. Утре щеше да се оправи и да се отдаде на практичните мисли, подобаващи на един граф Дучи Монталдо, така, както им се отдаваше всеки божи ден от завръщането си от Изтока. Утре щеше да се превърне в разумен човек, утре нещата щяха да си дойдат на мястото… не сега. С какво можеше да му навреди само една нощ?

Гледаше мълчаливо как Джулиана разбухва възглавниците му, как подпъхва ленените чаршафи за последен път и налива вода в сребърна кана. Гледаше как му се усмихва свенливо и се обръща да излезе през тежката дъбова врата. И тогава — точно както се бе случило преди няколко часа — най-изненадан от всички, той се чу да казва нещо, което умът му не бе планирал:

— Ще остана насаме с повереницата си. Тя е умела болногледачка и ще се грижи за мен. Останалите може да вървите да си починете. — Това бе най-надменният му тон, гласът на граф, свикнал да заповядва.

Всички кимнаха. Свещеникът с потайна усмивка каза, че щял да нагледа пациента си при първи зори. Щял да отложи завръщането си в манастира, докато не се увери, че графът е добре. Това било най-малкото, което можел да направи.

Оливие виждаше, недоволството на Кристиано, че трябва да си тръгне. Лейтенантът му беше много разтревожен след опита за покушение и за всеки случай щеше да остане на стража отвън пред вратата. Не му се нравеше мисълта, че Оливие ще остане без надзор в ръцете на една млада жена, особено след това, което се беше случило в гората. Кристиано знаеше всичко за Джулиана, но най-важно: знаеше слуховете за майка й. Не би искал да остави господаря си насаме с една вещица, жена, която несъмнено умееше да се защитава, нищо, че изглеждаше невинна като агне.

Оливие чудесно разбираше притесненията на лейтенанта си, но решително махна към вратата и въпреки опасенията си, Кристиано се подчини. Вратата глухо хлопна зад него.

— Седни тук.

Джулиана се настани на стола до леглото. Придвижи го по-близко, въпреки че Оливие не й беше дал разрешение, пък и тя не му го поиска. Всъщност откакто бе дошла, съгласявайки се да държи ръката му и да му помага, изобщо не бе продумала. Изглежда разбираше нуждите му без излишни приказки. Оливие вдъхна аромата на теменужки. Спомни си как се беше смяла с Гасиен дьо ла Марш и егоистично пожела онзи звънък смях за себе си. Искаше да й се извини, че е дошъл сам в спалнята й и се е отнесъл непочтително с нея. Но в същото време копнееше да я целуне. Да зарови език дълбоко в устата й и да види, дали тя е податлива на ласките му. Упоен и замаян, той си даваше сметка, че ще направи точно това. Също знаеше, че ще разкрие тайната й. Знаеше още нещо: че някой ден и тя ще разкрие неговата.

Но засега граф Дучи Монталдо стисна ръката на повереницата си, този път нежно. После затвори очи и потъна в сън.

6.

В дните, които последваха, животът на Джулиана и Оливие се преплете тясно. Момичето се напрягаше да долови в разказите на настойника си за лов със соколи и война признак, че мислите му са насочени към предстоящия кръстоносния поход, но безуспешно. Откакто бе държала ръката му, помагайки при операцията, той бе започнал да се отнася към нея с голямо уважение. На обяд и на вечеря, тя седеше от дясната му страна, а Оливие непрекъснато внимаваше чашата й да е пълна с вино, а в чинията да има вкусни месца и плодове, съхранени за през зимата.

— Много си мършава — отбеляза той. — За това сигурно е виновна ужасната английска кухня.

Гасиен дьо ла Марш, французин до мозъка на костите и препатил с английските ястия, мъдро кимна в знак на съгласие. Джулиана естествено си даваше сметка, че Оливие грижливо е планирал малкото им срещи, с цел да не остава насаме с нея, ето защо се показваше изключително внимателна. Вдигаше яката на роклите си високо и прибираше кестенявата си коса под було. Не говореше за лечение и церове. Не отваряше дума за Никопол. Всяка сутрин го наблюдаваше от измитите до блясък прозорци на кулата, как излиза на ежедневната езда, заобиколен от рицари и пажове, ястреби и соколи. В повечето случаи Гасиен дьо ла Марш го придружаваше и младата жена дълго гледаше ярките знамена и пряпорци, които се стопяваха в далечината. Пустите коридори на замъка отекваха с нейната самота.

— Май ще ръми — обади се Сабата, която равнодушно буташе с крак ведрото и парцалите, с които двете девойки чистеха лабораторията. Сабата се беше променила значително от първите дни, когато бе толкова уплашена едновременно от Джулиана и зловещата атмосфера на това огромно помещение, разположено във висините. Сега задаваше въпроси за пергаментите, донесе етруска монета, която беше открила с годеника си, и я сложи на стената при другите, дори успя да почисти сбирката от жаби, които танцуваха лениво в стъклениците си. Днес обаче изглеждаше пребледняла, а здравите й ръце току спираха насред работата. Неведнъж Джулиана я улови да гледа към Сант Урбано, което се гушеше в сенките на Белведере. Джулиана знаеше причината за тези чести погледи, макар да се опитваше да заглуши вътрешния си глас и с неистово оживление се стремеше да прикрие тревожната летаргия на камериерката. Работеше трескаво, нареждайки в кутии билки и стъклени шишета, първо надписани, а после грижливо завити в стари ленени парцали. Почти успяваше да пренебрегне разтревожения поглед на Сабата… почти, но не съвсем.

— Притесняваш се за братлето си, нали? То не се оправя.

Последното беше изявление, не въпрос и Сабата побърза да отговори:

— Ох, ужас, ужас! — извика тя, пусна парцалите и стисна ръката на Джулиана. — О, господарке, състоянието му непрекъснато се влошава. Има треска и през половината време не знае на кой свят е. Опитахме всичко, всичко, което ни каза оная Елизабета, но още няма подобрение!

— Не повикахте ли монасите от „Сан Марио“? Те са прочути лечители.

— Да, повикахме ги, но абатът отговори, че щели да минат дни и нощи, докато някой да успее да стигне до Сант Урбано. Там върлувала някаква зараза и селата от тяхната енория се нуждаели на първо място от тях. Ние сме бедняци и не си струва заради нас да бият толкова път през зимата. — В гласа й се прокрадна огорчение. — О, де да беше тук госпожа Франческа! Тя щеше да знае как да ни помогне. Тя щеше да иска да ни помогне!

— Все трябва да има още някой — настоя Джулиана. — Някой наблизо, който разбира от знахарство.

— Вие, господарке. — Изражението на Сабата беше измъчено, но и решително. — Всички казват, че притежавате старите умения. Че сте ги наследила от майка си.

— Нямам никакви умения — възпротиви се Джулиана и отскубна ръката си от хватката на момичето. Усети как състраданието, което изпитваше към Сабата и братчето й, се изпарява пред силата на нейния собствен страх. — Не мога да ти помогна. Това, което си чула, не е нищо повече от слух. Не разбирам от церене, да не говорим за старите умения. Както и да е, безсмислено е да стоиш тук сега. Върви при семейството си. Те се нуждаят от тебе повече.

Сабата се поколеба, пленница на битката между нуждата да отиде при семейството си и тази да убеди Джулиана да им се притече на помощ.

— Виждала съм ви, господарке — упорито настоя тя. — В кухните непрекъснато приказват как господарят Оливие бил болен, вие сте отишли при него за една нощ и на сутринта като по магия той бил оздравял.

— Помогна му падре Гаска — ядоса се Джулиана. — Свещеникът го излекува, не аз. Повикай него от „Сан Марио“. Той ще се отзове, като разбере колко е страшна болестта.

Сабата бе прекалено уплашена, за да отстъпи пред страха на господарката си.

— Госпожо, ако можете да помогнете на брат ми и не го направите, значи наистина сте вещица и всичко лошо, което го разправят за вас, е вярно! — Момичето се завъртя на пети и избяга от стаята, затръшвайки тежката дъбова врата, преди, Джулиана да е успяла да продума. Младата жена остана като вцепенена цяла вечност, заслушана в отекващите стъпки на прислужницата по каменното стълбище.

— Все едно. Не мога да го сторя. Не мога да си позволя — отчаяно прошепна Джулиана. Сведе поглед и забеляза, че е стиснала пръсти до кръв. — Толкова се старах да избягам от всичко това. Няма де се оставя пак да ме въвлекат. — Трябваше да помисли преди всичко за дълга си към Алин. На всяка цена трябваше да спази обещанието, дадено на майка си.

И все пак…

Яростно се залови за работа. Опаковаше, миеше, надписваше. Но студенината на кулата я потискаше, проникваше в нея. А и след като Сабата избяга, призраците на Дучи Монталдо наизлязоха да танцуват. Чуваше смеха им и отново виждаше, сякаш бяха до нея, Франческа с две от децата си, графиня Бланш и мъдрия стар свещеник. Хора, които не се бояха да вършат каквото е правилно и да последват сърцето си.

Виждаше също и малкия Джакомо. Сабата й го беше показала веднъж (той се бе разболял скоро след нейното пристигане от Арнонкур) и сега лицето му ясно се яви на Джулиана. Това й се стори странно, защото можеха да минат дни, дори седмици и месеци, когато споменът за Алин беше само златна коса и хубост, само полъх на рози. В нейното съзнание чертите на майка й се бяха превърнали в снежинки — нежни, бели, топящи се на разтворената длан. Паметта никога не можеше да ги улови. А ето че за това момченце Джулиана помнеше всичко. Виждаше румените му бузи, черните очи и лъскавата права коса. Чуваше се как го предупреждава: „Недей си игра с тези ръждиви неща“, все едно произнасяше думите на момента.

Виждаше полудялото от тревога лице на сестра му.

Някой трябваше да помогне на Джакомо, в противен случай той щеше да умре.

„Може би само една билка“ — помисли си Джулиана. Очите й машинално се спряха на бурканчетата от палисандрово дърво, които беше изрисувала през първите си страшни дни в Белведере. На заминаване в Англия ги беше оставила в лабораторията.

— В градината на Франческа сигурно има нещо, което ще помогне.

Тя остана изненадана, че е изрекла думите на висок глас и че лабораторията сякаш одобри намерението й с ехо: помогне, помогне, помогне.

Веднъж взела решение, Джулиана свали престилката си и изтича надолу по стълбите. Стъпките й бяха по-леки и по-решителни от тези на Сабата. „Само веднъж — мислеше си тя. — Не е редно да оставя детето да умре, при положение че съм помогнала на господаря на замъка да оздравее“ С внезапна яснота осъзна, че действително е помогнала на Оливие. Въпреки че Гаска бе почистил раната и нанесъл билките, присъствието й тогава беше необходимо точно както и сега. Тази мисъл й даде сили да продължи, но не и да прибърза. Алин я бе научила да обуздава Силата си. Човек трябваше да почака, да чуе, да усети. Не биваше да проявява нетърпение. Трябваше да се довери на Силата.

Джулиана инстинктивно наклони глава и се ослуша. Почувства, че на момчето му е отредено още време, не много, но достатъчно — и че тя е длъжна да му го осигури. Първо й предстоеше една задача: някой я чакаше. Някой, с когото се налагаше да говори, нещо, което се налагаше да стори, преди да влезе в градината на Франческа. Наистина дребна задача — а после свободно можеше да помогне. Усмихна се и сама изненада себе си. Джулиана Мадригал не бе жена, която се усмихваше.

Също като Оливие и тя не повярва на думите, които излязоха от устата й:

— Майка ми беше вещица — чу се да казва на своя голям приятел, рицаря Дьо ла Марш. Той я чакаше, точно каквото бе предчувствието й. Разхождаше се около крепостната стена по чакълена пътека, която през юни биваше обрасла с глициния и изобилие от мънички уханни цветчета. Сега не беше лято. Сивият цвят на Белведере ги ограждаше отвсякъде — малко по-тъмен на фона на небето, малко по-светъл от заснежените хълмове. Утринната молитва отдавна беше минала, но мъглата още се държеше.

— Поне мисля, че беше такава — продължи тя с по-мек тон. Нямаше да се откаже сега, когато бе изрекла думите за пръв път. — Всъщност не съм сигурна какво значи да си вещица. Обаче знам, че мама притежаваше власт и я използваше. Понякога дори навреждаше на хората, макар че не това бе целта й. Тя винаги отричаше, че някой е пострадал заради нея, но истината бе друга. Ако те не се подчиняха на волята й, ако се окажеха прекалено силни, тя им причиняваше зло.

Гасиен не каза нищо. Двамата просто вървяха бавно един до друг, без да се докосват. Вятърът развяваше наметалата им, косите им. Връхлиташе иззад гърба им от изток и тъмните кичури на Джулиана почти скриваха лицето й. Младата жена като че ли не забелязваше силния вихър. Погледът й бе съсредоточено сведен надолу, към пътеката. Беше кимнала един-два пъти, бързо и неохотно. Той, разбира се, знаеше, че тя, Джулиана не желае да бъдат заедно, но бе твърдо решен да разговаря с нея. Не я бе виждал от шест дена. От утрото, в което абсолютно неочаквано я бе заварил да излиза от стаята на Оливие. Беше прекарал няколко отвратителни часа, докато шпионите му съобщят, че графът е паднал на легло, повален от мистериозна болест, и неговата повереница е била извикана да се погрижи за него. Гасиен обаче не желаеше да поема рискове и бе категоричен, че първо ще поговори с нея, а после с настойника й. Вече бе похабил много време в Белведере, отлагайки непрекъснато завръщането си в Бургундия. Сигурен беше, че сюзеренът му фучи от яд и е изпратил съгледвачи да разберат какво става, но това нямаше значение. Гасиен знаеше, че за момента не разполага с новини, които да докладва. Въпреки че граф Дучи Монталдо отново се беше изправил на крака и уж се възстановяваше бързо от ненадейната си треска, още не беше взел решение. За разлика от Гасиен.

— Вещица — повтори Джулиана.

— Но откъде бихте могли да знаете? — много нежно попита френският рицар. — Били сте толкова малка. Раздели ли сте се, когато сте били дете. Откъде бихте могли да знаете какво е вършела наистина, или защо, или как?

— Оттам, че от мен самата се очакваше да върша същото — тя ненадейно вдигна поглед и Гасиен усети цялата сила на нейните дълбоки, тъмнозелени очи. Примигна бързо, а тя продължи. — Нали разбирате, тя беше Магдалената, не някоя обикновена вещица. Тя бе длъжна да ми предаде уменията си. Това е било така поколения наред, от началото на времето.

Той обичаше Джулиана и не искаше да се присмее на нещо, което тя очевидно вземаше на сериозно, но също така бе млад и не успя напълно да се въздържи:

— Това е просто една легенда. Така Алин се е правела на важна и си е вдигала цената. В никое от сказанията за вещици не се спомена Мария Магдалена, поне не и преди да се появи майка ви. Митовете започват с нея.

— Но тя винаги е съществувала и дарбата се е предавала от майка на дъщеря, а с нея и силата. — Джулиана не изглеждаше засегната от безразличието му. Беше свикнала да остава неразбрана, пък и важното беше, че тя знае каквото знае.

— Преди никога не е имало нужда да оповестява уменията си. Просто е живяла, вършела е каквото трябва и е имала протекция — поне допреди разрушението.

— Говорите за възбраната върху рицарите тамплиери — отсече Гасиен, който истински бе започнал да се ядосва. Изгаряше го нетърпение да й се обясни и нямаше желание да чува същите неща, на които се бе наслушал от разни стари балади, изпълнявани от трубадурите, когато бяха прекалено изморени или прекалено отегчени да пеят за новите клюки. Процесът срещу Алин и бягството й винаги им бяха подръка. Всички — от Пикардия до Константинопол — пееха, че прекрасната Алин била вещица — даже велика вещица — и че преди много години в Лион се спасила от кладата благодарение на едното чудо. Това не би следвало да влияе на детето й. Гасиен не можеше да повярва на ушите си. Струваше му се, че Джулиана предварително си е намислила извинение да му откаже. Защото, макар че бе решил да пита каквото има да се пита, вече бе сигурен в отрицателния отговор. Също така знаеше, че причината нямаше нищо общо с магьосничеството и легендите, с доброто и злото. Причината трябваше да се търси в онова утро, когато бе излязла от покоите на Оливие капнала от умора, но със сияещо лице. О, не, това, което би го възпряло да има Джулиана за себе си, беше по-старо от грехопадението в рая. Това беше враг, за чието надвиване щеше да се нуждае от цялото си търпение.

Джулиана беше влюбена в Оливие. Но графът бе почти сгоден за друга, богата и могъща. Там бяха всичките му надежди.

— Да, рицарите тамплиери — отвърна Джулиана и пак го удостои с бегъл поглед. — Но тях винаги ги е имало под едно или друго име. По времето на първите кръстоносни походи, когато светът бил обзет от хаос, те решили, че е назрял моментът да се представят на същия този свят. Смятали, че вече не е нужно да пазят съществуването си в тайна. Разбрали, че са грешали.

— Говорите за насилственото им разформиране. Но това е било преди сто години в началото на Схизмата и създаването на второто папство в Авиньон. Папа Климент V изпълнил желанията на френския крал, който се явявал негов защитник и гарант на земната му власт. Както винаги, на Филип Хубавия му трябвали пари, а тамплиерите били червиви със злато. — Гасиен отегчено сви рамене, копнеейки да заговори по въпроса, който го измъчваше. — Присъдата им за магьосничество нямала нищо общо с действителността, а с нестабилните финанси на Франция. Тамплиерите още щяха да бъдат живи и почитани както рицарите от ордена на Свети Йоан Гостоприемник, ако не бяха натрупали тъй успешно огромно състояние, на което кралят хвърлил око.

Джулиана продължи, все едно не го беше чула:

— Според разказа на майка ми, те били магьосници, а Магдалената — тяхна главна вещица, която обладавала страшна сила и ги захранвала с нея. Наричали я така, понеже първата от нашата раса идвала от малкото селце Магдала — същото село като на тази Мария, обявена за светица. Ние много се различаваме от нея — може би защото сме от друга част на селото. — Появилата се на устните и усмивка бързо изчезна. — Разбира се, мъжете винаги са били с нас. Светът е неприветливо място за една жена и те бяха нашата защита. А ние — тяхната.

— Но всички тамплиери са мъртви. Даже ако тази абсурдна легенда беше вярна, те нямаше да са ви от полза сега — изтъкна Гасиен. — Крал Филип ги изтребил до един, като се започне от Великия им магистър Жак дьо Моле. Били са обявени за престъпници, подлагани на мъчения и изгаряни на клада в целия християнски свят. Повечето са загинали в Париж, точно пред катедралата Нотр Дам. Цялото им имущество било конфискувано и държавата — най-вече кралското семейство — се обогатили за тяхна сметка.

Тук Гасиен се поколеба. Спомни си разказите на баща си, на времето млад оръженосец, за кладите.

— Мислите за проклятието — меко отбеляза Джулиана. — Мислите за Жак дьо Моле. Докато горял, а пламъците пращели в косата му като адски ореол, той се обърнал към краля, някога негов голям приятел, към мъжа, който го поканил за кръстник на дъщеря си, принцесата, и проклел Филиповата челяд до тринайсето коляно. Заклел се, че до една година ще се види с Климент и Филип на съд пред Божия престол. Кралят бил здрав мъж в разцвета на силите си и имал хубави синове. Да, но след седем месеца думите на Моле се сбъднали — и той, и папата умрели. — Странно и необяснимо — но затова пък сигурно. След гибелта на краля синовете му един по един се възкачвали на трона и умирали един след друг — съответно на 27, 28 и 33 годишна възраст. Нито един от тях не оставил за наследник мъжка рожба. Династията на Капетингите залиняла под проклятието на тамплиерите и загинала.

— Не можете да вярвате на всички тези глупости. Това се е случило преди много време, за което не са останали архиви. Легендите процъфтяват от суеверия и липса на достоверни факти.

Джулиана извади малкия амулет във форма на звезда с шест лъча, с който никога не се разделяше. Златните му отблясъци изглеждаха причудливи на сребърния фон на зимата.

— Това е малтийската звезда — обясни Джулиана. — Тя е емблемата на това, което съм. Жак дьо Моле е носил абсолютно същата, само че по-голяма, както е подобавало на сана му. За последно я видели на обгорения му труп, после следите й се губят. Говори се, че изглеждала невредима от огъня и… сияела. Говори се, че баща ми — който и да е той — носи Малтийската звезда на Жак дьо Моле и че ще го позная по нея. Искам да го позная.

— Защо? — попита Гасиен. — Защо, когато можете да имате свой живот? Когато можете да се омъжите за мен и да бъдете моя господарка?

Знаеше, че ще стигнат дотук. Не беше нужно да имаш Силата на Магдалената, за да го прочетеш по вниманието му към нея, по любезността му. Любовта винаги бе по-трудна за разпознаване от страха, но все пак оставяше ясни следи. А Джулиана знаеше, че в себе си не открива и частичка любов към този прекрасен мъж, който стоеше пред нея. Вдигна поглед и поклати глава.

За миг останаха втренчени в един друг. Дори вятърът около тях сякаш замря. После Дьо ла Марш улови Джулиана под лакътя и двамата продължиха приятната си, дружеска разходка.

— Няма да ви притискам — каза той. — Поне засега. На първо време ще разговаряме за друго. Длъжен съм да ви кажа, че в най-скоро време трябва да се спогодя за кръстоносния поход. Лично аз с нетърпение очаквам да поема на Изток.

Удивена, Джулиана се закова на място и го измери с поглед. Отдавна не беше чувала добра дума за своя дом.

— И защо, за Бога?

— Белден ми е говорил невероятни неща за него, това едно. Въпреки че беше държан там за откуп като военнопленник, той обикна Ориента. Твърди, че е научил много от сарацините, особено по отношение на медицината.

— Вярно е. — Джулиана не криеше подозренията си. — Арабите са много напред в изучаването на тази наука.

— Белден ми е казвал, че и вие самата сте доста веща. Била си родена лечителка.

Искаше да го запита дали точните думи на Белден са били „лечителка“ или „вещица“, но се въздържа. Сега, когато мислите за любов и брак ги бяха напуснали, разговорът им придоби студената окраска на зимния ден, поне що де отнася до нея. Джулиана придърпа наметката си, за да се предпази от вятъра — и от това усещане.

— Знам нещичко — призна тя. — Но много малко. Ние бяхме християнки и като такива се радвахме на повече свободи в ислямското общество, но аз бях отгледана в харема на султан Баязид — а после и в харема на един друг мъж. Там беше забранено да стъпват мъже и затова на жените им се налагаше да умеят някои неща, в случай че им потрябва помощ. Докторите ме научиха на едно — друго.

За разлика от майка ми. Нямаше време.

Гасиен погали пръстите, които стискаха ръката му.

— Ще ми разкажете. Държа да знам.

— Не ми се говори за това… за миналото — отвърна нехайно тя. — Първо вие ми разкажете за себе си. Какво се е случило с лицето ви? Но не искам общи приказки за сарацините в Йерусалим, а точно как стана и какво изпитахте. После можем да си поговорим за мен.

Джулиана отскубна ръката си, ужасена, че е способна на такава подлост, че е казала такова жестоко и безсърдечно нещо, особено на мъжа, който преди малко я беше помолил да стане повелителка на сърцето му. Който предложи да я избави от участта й на копеле и да го замени с име, известно в целия християнски свят. Пръстите й полетяха към устата, като ли, че да попречат оттам да излязат други ужасии.

За нейна изненада Гасиен я погледна спокойно.

— Нямам нищо против. Навремето имах, но вече не. Случи се по време на един малък поход в Йерусалим. Нито в мисията ми имаше нищо необичайно, нито в това, което ме сполетя. Сарацините се славят с отличните си мечове, а този, който ме връхлетя, си го биваше. Не беше толкова добър, че да ме убие, но достатъчно, че да го помня цял живот и особено като се зърна в някое огледало. Оливие участваше в същата битка, въпреки че тогава не се познавахме. Аз бях обезобразен, той — взет в плен. Понякога се чудя кой пострада по-тежко.

— О, Гасиен, толкова съжалявам! Не зная защо ви наговорих такива неща, не зная какво ме прихвана. — Джулиана изведнъж си даде сметка колко се бои да не загуби единствения човек, който й беше приятел на това чуждо място. Вярно, че не беше Оливие и никога не би могъл да бъде, но се държеше с нея добре и тя осъзна колко важно е това за нея.

— Бих могъл да кажа, че няма какво да ви прощавам — бавно изрече той. Това не беше мигновеното опрощение, което й бе давал досега. — Но не ще го направя. Някой ден обаче ще ви припомня какво сте обещали — че ако първо ви разкажа за себе си, ще чуя вашата история. Не на майка ви — вашата. Сега няма да изискам да изпълните обещанието си. По-късно, някой ден, когато сте готова. Днес ще бъдем приятели, които не разговарят по определени въпроси.

Джулиана се усмихна от облекчение и кимна. Тайно знаеше, че този ден никога няма да настане.

— Хайде — бодро я подкани Гасиен, сменяйки темата. — Кажете ми как смятате да прекарате времето си до довечера. Не видях графа да заминава с другите, но съм сигурен, че е излязъл, което ще рече, че имаме поне още няколко часа до вечеря. Трябва да изпратя рапорт на херцога, така че колкото и да ми се ще, не мога да прекарам следобеда с вас. Може би така е по-добре, защото, ако искам да размислите и да ми станете жена, трябва да се държа безукорно. Бие имате ли някакви планове?

— Мислех да отида в билковата градина — отвърна Джулиана. — Госпожа Франческа ме помоли да проверя за едни многогодишни растения, с които няма откъде да допълни сбирката си в Англия. През зимата не мога да направя кой знае колко — земята е твърда като камък, но все пак смятах да опитам.

— Сега всичко изглежда изсъхнало. — Гасиен вдигна поглед към стоманеното небе.

— Все пак ще погледна. Дала съм обещание. Освен това камериерката ми Сабата има болно братче, което не оздравява. Струва ми се, че мога да намеря нещо и за него.

Гасиен се усмихна и цялото му лице се преобрази. Джулиана си помисли, че първото, което забеляза у него, бе именно тази усмивка. Колко по-добра беше тя от намръщения белег.

— Мислех, че не се интересувате от лечителство — закачливо подхвърли рицарят.

— О, това не е лечителство — припряно отвърна Джулиана и се изчерви. — Просто гледам да помогна. Родителите вече са повикали знахарка и тя не иска да й се месят. Нямам желание да се бъркам на хората. Просто мислех да им занеса малко палисандрово дърво, ако намеря някое зелено листенце. В България, където се намира Никопол, често го използват при нахлуване на кръв в даден орган. Винаги помага.

— Може би — замислено рече Гасиен. — Ако отварата от него е предписана от добър лечител. От вас.

Джулиана понечи да възрази, но точно тогава един слънчев лъч проби облаците и освети синьо-зеления пряпорец на Дучи Монталдо, който се вееше най-отгоре на замъка. Джулиана се изправи на пръсти, посочи го и запляска с ръце като дете.

— Видяхте ли, Гасиен? Гледайте, гледайте — това е знак — важен знак от Небето! Отиваме на Изток — чувствам го! Тъкмо бяхме отворили дума за Никопол и Господ ни показа пътя.

— Да, малка Джулиана, това е важен знак от Господ. Сега отивай в билковата градина, а през това време аз ще пиша на Бургундския херцог, че заминаваме на кръстоносен поход, защото Господ ни го е съобщил чрез един слънчев лъч!

Синята пелена скоро се затвори и скри лъча. Джулиана се отдръпна от Гасиен и се запъти към вратичката, през която се влизаше в градината на Франческа. Отрано се бе научила да не поглежда към нещата, които не желае да види. Вместо това се съсредоточи върху билките.

Белведере се издигаше на тосканските възвишения, но първите слани го бяха пощадили. Няколко китки здравец все още надничаха скръбно от глинените саксии. Нищо чудно почвата в скритата градина още да е мека. Нуждаеше се от много малко: няколко повехнали клонки палисандър, мъзга от кората му. Толкова все щеше да се намери. Джулиана се уви по-плътно в синята си пелерина.

Откри, че дори след толкова годините в Англия, още помни пътя. Добре го беше научила по време на престоя си в Белведере и за свой ужас започваше да осъзнава колко по-лесно е да научиш нещо, отколкото да го забравиш.

Намери вратичката и се усмихна безрадостно. Спомняше си абсолютно точно скърцането на пантите й, пътеката, покрита с нападали листа и клонки, които скърцаха под меките й кожени обувки. Колко често минаваха оттук с Франческа, смееха се и приказваха, докато търсеха някоя билка, мед или беряха пролетни цветя. Колко различни бяха тези разходки от разходките с майка й. С Франческа се шегуваха непрестанно. С Алин нямаше смях. Всички са срещу нас и ние трябва да победим. Билките, които събираше с майка си, бяха нещо сериозно: често ефектът им беше смъртоносен. Джулиана вдигна поглед и видя, че дърветата над нея са покрити със скреж. Придърпа наметката си и закрачи по-бързо. Пътеката към билковата градина криволичеше надолу, обрасла с треволяци, но важното бе, че все още я има. Някой скоро беше минавал оттук и Джулиана реши, че децата сигурно още си играят в нея, въпреки че родителите им без съмнение не им позволяваха. Графът със сигурност беше забранил мястото.

Не можеше да се отърси от призрака на миналото, може би, защото толкова много беше говорила за него. Сякаш Алин стоеше до нея и я караше да върви напред. Усещаше ръцете на майка си като менгеме около гърдите си, в този есенен следобед вдъхваше жаркото лятно ухание на розово масло, от което тя непрекъснато си слагаше. Беше непонятно, даже плашещо, колко силно чувстваше майчиното присъствие, докато вървеше по пътеката на Франческа, но фактът си беше факт.

На тази глупава девойка й дай само да копнее. Тя наистина иска толкова малко — живота на брат си — можеш да й го дадеш. Имаш познанието. Имаш Силата. Дай й само едно нещо и тя ще ти даде всичко друго.

— Но аз не искам сила. Не искам да притежавам власт над никого.

Думите на Джулиана избягаха от устата й, във въздуха се образува струйка пара. Над главата й, клоните на дърветата се преплитаха, брулени от силния вятър. Джулиана се разбърза. Спря само да се прекръсти и да изрече кратка молитва пред гробището на Дучи Монталдо. Малките каменни разпятия отбелязваха покойниците от рода до три поколения назад, откакто великият войн Лука бе основал Белведере като своя крепост. Често бе идвала тук с Франческа, която й бе разказала цялата история. Тя обичаше да говори с Джулиана, която бе приучена да бъде добра слушателка.

Знаеше, че скъпият баща на Франческа и трима от братята й войни са намерили вечен покой на тази свещена земя. Бяха умрели от чума и почиваха тук, сред сенките на бръшляна и глицинията. Говореше се, че призраците им обитават замъка, че излизат привечер и крещят за привет. Джулиана никога не ги беше виждала, макар че нерядко се опитваше. Не се страхуваше от духове, даже ги приветстваше с пламенността и самотата на своите четиринайсет години, само живите хора я плашеха.

Сестрата често й разказваше за братята си и ги имитираше чудесно. Дори Бланш, майка им, и Белден, който ги беше познавал всичките, можеха да говорят за тях. Все пак Бланш го правеше много рядко, със запъване, и единайсет години след тяхната смърт — все още със сълзи в очите. Носеха се злокобни слухове, че гибелта им я подлудила и я накарала да удави мъката си във вино. Но постепенно, много бавно, Бланш я преодоляла. Продължила да живее.

За пръв път Джулиана осъзна, че никога не е чувала Оливие да говори за братята си. Той беше най-голямото дете в семейството и когато чумата дошла в Белведере, се намирал в тъмницата на султан Баязид. Така се спасил от участта на останалите мъже. Сега те бяха само духове, пазени от обикновени каменни кръстове. Джулиана, привикнала да оглежда земята за ценни билки и цветя, забеляза, че почвата в двора е отъпкана и следите водят към гробовете. Трябваше да каже на Сабата да се скара на децата. Оливие много щеше да се ядоса, ако разбере, че някой играе в гробището.

За малко да подмине градината. За разлика от пътеката, не личеше някой да е стъпвал там. Очевидно мястото беше оставено на самотек след заминаването на Франческа. Дори падре Гаска не беше останал да се погрижи за него. Беше потеглил за Англия с тях и си беше намерил покровител в лицето на Ричард II. Доволен, че в двора му има някой, отлъчен от църквата във вражеска Франция, той го бе назначил като преподавател в Оксфорд, в знак на особена почест. Свещеникът се завърна в Белведере чак с Джулиана, и то неохотно.

Някога градината беше тучна, но сега бяха останали само няколко изсъхнали стъбълца розмарин, следи от мащерка и риган, всички застлани от сивкавата паяжина на конопа. Отвъд тях няколко изоставени кошера свистяха на вятъра. Докато Оливие гниеше в тъмницата, медът бе основен поминък за Дучи Монталдо. Любящата ръка на Франческа беше създала великолепен мед с различни аромати, чиято слава заслужено се носеше чак до мюсюлманския свят. След завръщането си, графът беше наредил всички пчели да бъдат пуснати по нивите и пасбищата. Беше посякъл храстите с глог и лугачка, които бяха любими на жените. Белведере отново щеше да бъде войнска крепост, не болница. По този въпрос Оливие бе пределно ясен.

Обаче не му се беше отдало да разруши атмосферата, която бе привличала пчелите тук, за да създават мед. Джулиана се наведе и подуши почвата. Усмихна се. Можеше да помогне на малкия Джакомо и щеше да помогне. Щеше да позволи на една съвсем малка част от Силата да протече през нея. Обзе я прекрасното вълнение да изцелява. Тя щеше да разкрие съществото си и да се вслуша. Само този път.

Разбира се, първоначалното й намерение не беше да работи тук. Не си беше довела помощници. Ала в градината имаше нещо толкова познато, тъй приятно и отпускащо след хладното съвършенство на Белведере, че тя реши да се позабави.

Зае се да плеви храстите и се опита да прогони от мислите си болното дете. Докато скубеше бурените, си каза, че Елизабета ще се справи. Ако ли не, тя лично щеше да се намеси, но чак по мръкнало. За спасението на Джакомо не бяха нужни никакви магии — следователно не бе нужна Силата, която бе наследила от Алин, нито от уменията, предаващи се от майка на дъщеря. Джулиана почисти и последните лехи с билки и оскуба мъртвите листа от останалите стръкчета здравец.

— Просто детето ще се оправи с малко билки.

Вятърът изплющя и открадна думите от устата й. Джулиана се приведе съвсем ниско над опустошените растения в градината на Франческа. Едни изтръгна, около някои посипа от сламата, която носеше в конопената си кошница. Започна да скубе усърдно, както здравите така и излишните корени. Не забелязваше. Духом беше на хиляди мили далеч оттук — с други хора в други времена.

Нямаше представа как Сабата е разбрала за способностите й. Преди никога не се бяха виждали, а камериерката бе твърде млада, за да е чула легендата за Магдалената. Откъде да я е чувала — всичко се бе случило толкова отдавна. Същото важеше и за Алин, поне в Никопол. Хората просто усещаха нейната Сила и идваха при нея за помощ. Джулиана никога нямаше да забрави една сцена от своето детство, която непрекъснато се разиграваше. На вратата се чука, в ръката на Алин пъхат сребърна монета, получават облекчение. Поне за известно време.

Изкряска гарван и това я върна в действителността. Джулиана подскочи, звукът дойде от твърде близо, сякаш досами рамото й. Потрепери от страх, но видя, че птицата се рее чак над хълма. Все пак реши да си ходи. Огледа доволно свършената работа. Здравецът и последната леха с билки бяха особено трудни: целите бяха прорасли и потънали в плевели. Все пак тя беше успяла да ги укроти и да ги подготви за благодатен летен растеж.

От плета, който някога отделяше градината от близката гора, не беше останало нищо. Франческа и свещеникът обаче щяха да се зарадват, като им кажеше какво е свършила. По-важно, самата тя бе работила с наслада. Дори беше събрала няколко борови шишарки, които щяха да са й нужни по-нататък, и беше открила едно малко палисандрово дръвче. Всичко щеше да е готово, за да се притече на помощ на болното дете. За пръв път, откакто бе бдяла над Оливие, беше щастлива. Пое към Белведере.

Около нея, онази особена тосканска мъгла, която няма нищо общо с английската, завихри първите си валма. В Англия човек виждаше как изпаренията се надигат от океана, от поляните и скалите. Онази мъгла извираше от земята и носеше в себе си земен оттенък. Не се промъкваше — отдалеч известяваше за пристигането си. Тук мъглата се надигаше от земята, но също така се спускаше от небето й това ставаше с плашеща бързина. Ала като се остави настрана един важен въпрос, Джулиана не беше податлива на суеверия. Да не говорим, че Магдалената не беше суеверие, а безспорен факт. Все пак, когато отново наближи гробището на Дучи Монталдо, Джулиана вдигна ръка да се прекръсти и се помоли за душите им, както винаги беше виждала Франческа да го прави. Конопената кошница с боровите шишарки и палисандровото дърво се удряше леко в хълбока й. Джулиана се заслуша в шума от стъпките си. Заслуша се в естествената тишина. Фигурата на мъжа също й се стори естествена — по един своеобразен начин, той се беше слял с пейзажа.

Мъжът бе застанал точно пред костниците, под една глициния, уродливо изкривена от лютите зимни ветрове. Джулиана се приближи, без да се старае да стъпва тихо. Все още не бе уплашена. Все още намираше нещо естествено в местоположението му. Чисто и просто беше любопитна. Той бе обърнат с гръб към нея. Точно в този момент гарванът изграчи, вятърът изфуча и разпери наметалото му около него като чифт криле. Поне така се стори на Джулиана, чието въображение със сигурност бе разперило криле. В главата й нахлу порой от разкази и предупреждения за бандити и разбойници, които можели да сторят голямо зло на сама жена. Преди беше преживяла подобно нещо и не искаше то да се повтори.

Трябва да се махна. Краката й се задвижиха безшумно още преди думите да се оформят в ума й. Длъжна съм да се скрия. Тя се сети за странните крясъци на гарвана и това я притесни дори повече, от гледката на този непознат. Ръцете й трепереха, сърцето й биеше като полудяло.

Естествено, като се стараеше да пристъпва тихо, тя вдигна повече шум, отколкото на идване към гробището. Тракането на токовете й се чу чак във Флоренция. Нищо чудно, че мъжът също ги чу и се обърна.

Отначало бе толкова облекчена да види лицето на Оливие Дучи Монталдо, че се завтече към него, махайки с ръка. Косата й се разпиля. Беше стигнала съвсем близо до него, преди лицето му и очите му наистина да се фокусират пред нея, преди да съзре жестоката болка, каквато никаква стрела не можеше да причини, и омразния поглед, с който той я прониза.

Този поглед, тези очи, твърдата, изопната уста — те я накараха да се закове на място и страните й да поруменеят. Те извикаха за живот спомена, студен като леден къс. И преди беше виждала този поглед — в Никопол, по време на първата им среща, и понякога в Белведере, когато Оливие смяташе, че никой не го гледа. Чудесно знаеше значението му. Тя самата някога бе изпитвала омраза и съзнаваше, че Оливие я ненавижда. Не й бе ясна причината, но това беше истината: като вика на гарвана или солидните възвишения на Тоскана.

Все пак й оставаше доброто възпитание и тя реши да се осланя на него.

— Господарю Оливие — каза и стори дълбок реверанс. Шишарките изтракаха весело в кошницата. Гарванът мълчеше.

Оливие не показа с нищо да е забелязал поздрава й. Не се поинтересува къде е ходила или какво се кани да прави. Не предложи да я изпрати до замъка. Вместо това впи в душата й поглед, остър и опасен като натрошено стъкло.

— Не съм виновна аз! — Гневът в крясъка й я потресе. Чу думите от устата си, но сякаш ги изричаше някой друг. — Не съм виновна. Не аз ги убих!

Той ужасено притисна ръка към устата й. Тя се извърна и тръгна сама, но не към неговия замък. Решително се запъти към селцето Сант Урбано.

7.

След като Джулиана изчезна, Оливие беше обзет от угризения. Тя бе спасила живота му, и то не само в Никопол. Падре Гаска му беше обяснил, че загнояването е било сериозно. Ако не го беше оперирал онази нощ, последиците вероятно щяха да бъдат фатални. Свещеникът му го беше казал едва тази сутрин с известна настоятелност, която не оставяше място за съмнение. Оливие определено му вярваше.

А той копнееше Джулиана да е до него, с него, когато свещеникът бе започнал болезнената процедура. Беше я повикал, бе изискал тя да е до него, въпреки смущението, изписано върху лицето на Кристиано. Тя беше дъщеря на вещица и вероятно самата тя — вещица, но все едно. Оливие жадуваше за нея. Нуждаеше се от нея. Дори сега стигаше да затвори очи, за да си спомни как дългите и тънки пръсти се сключват около неговите. Усещаше аромата й на теменужки. Оливие не забравяше, че е почти сгоден за дама от рода Вениер, която щеше да му донесе положение, богатство и децата, които той отчаяно искаше, за да пребъде фамилията Дучи Монталдо. Джулиана не можеше да му донесе нищо. Напълно откровено, тя не можеше да му даде нещо, което той не й е дарил предварително. Да, но когато бе изпаднал в крайна нужда, дори не се беше сетил за Домициана. Мислите му бяха изпълнени от Джулиана.

Той бе жадувал Джулиана.

В нея имаше нещо, което непрекъснато го навеждаше на непозволени мисли. Откакто бе излязъл от тъмницата на Доган бей, той си беше наложил строги рицарски правила, които не биваше да нарушава телом или духом. Обаче ги нарушаваше от първата нощ, в която бе влязъл сам в спалнята й и я завари заспала. Същата нощ на завръщането му в Белведере. Тя го обичаше. Оливие не беше глупак и си даваше сметка за някои неща. Знаеше, че тя ще преодолее моминското си увлечение по него — вероятно с помощта на рицаря Дьо ла Марш, който изглеждаше доста постоянен в намеренията си да й окаже помощ точно в това отношение. Оливие, който се гордееше със строгото спазване на войнските клетви, които мъжете от рода му бяха давали поколения наред, откри, че не може да остави тази жена просто така. Въпреки, че присъствието й бе като таралеж в гащите, защото тя непрекъснато му напомняше за преживяната загуба. За една частица от същността му, която си беше отишла безвъзвратно.

Оливие надигна чело и се намръщи. По-късно щеше да се мъчи над тази главоблъсканица, но сега трябваше да потърси повереницата си и да й поиска прошка. За сетен път бе длъжен да открие Джулиана и да я заведе у дома си.

Тя бързо мина през портичката, която се люшкаше нестабилно на ръждясалите си панти. Машинално се протегна да я залости, но после осъзна, че Оливие е дошъл по същия път. Спомни си отъпканата земя в гробището и разбра, че той не за пръв път идва тук. Беше зърнала омразата в очите му, омраза, подхранвана от укора на тези безмълвни бели кръстове. Твоят народ ме държеше в плен, докато братята ми измираха, докато плътта на баща ми се подуваше и кожата му почерняваше. Нямаше смисъл да му обяснява, че това не е нейния „народ“, че и тя е била пленница като него. Знаеше само, че трябва на всяка цена да избяга от неговата ненавист.

И така, вместо да се отправи към замъка и сигурното убежище било на стаята си, било на лабораторията, където повечето хора се бояха да стъпят, тя зави към селото.

Не беше ходила в Сант Урбано от завръщането си, но редовно чуваше как църковните камбани отмерват часовете за сутрешна, обедна и вечерна молитва. Тези камбани определяха живота на хората. Нищо не се беше променило в Тоскана. Нищо никога нямаше да се промени. Един плодороден хълм се издигаше след друг, величествено загърнат в лъскавата зелена мантия на средиземноморски кипариси и пинии, и така до края на вечността. Краката и откриха свой ритъм. Не бяха забравили пътя.

Веднъж озовеше ли се в Сант Урбано, лесно щеше да намери схлупената къщурка с братчето на Сабата. Колибата на родителите им се гушеше под стрехите на по-големите каменни къщи в покрайнините на селото, близо до полето. Не бе трудно да намериш бедняците, които живееха натъпкани на малко пространство, и все пак мъничките им жилища още бяха обградени от ярки делви, пръскащи цвят в мрака, от вино, насипано в стомни с искряща черна и червена глазура, от плодове и билки, нанизани на връв и окачени на прозорците с ленени платна вместо стъкла.

Весела картинка — като се изключи, че на улиците нямаше никой. Всичко се беше смълчало зловещо. Джулиана не видя деца, които си играят, не чу смеха на мъже, които се връщат от работа. Но най-злокобното бе чистата слама, насипала по отъпканата пръст на главната улица, сякаш селото вече се бе приготвило да оплаче свиден малък покойник. Джулиана потрепери, все едно отново бе чула гарвана. Крачките й се ускориха.

Беше толкова забързана, че знахарката за малко да й убегне. Все пак зърна нечия фигура, приведена в мрака на сенките, която се спотайваше зад един ъгъл. Знахарката Елизабета. Джулиана усети как старата жена я изгаря с поглед. Без съмнение тя завиждаше на уменията й, страхувайки се за мястото си в това селце, за препитанието си. В миналото Джулиана познаваше такива жени и винаги ги съжаляваше. Но не и сега. Сега бе зърнала омразата в очите на Оливие и това я бе изправило пред собствените й страхове. Страхове и гняв. Тя запрати този кристален гняв към спотаената фигура, която дебнеше стъпките й.

— Няма да го докопаш черна котко! — бясно прошепна тя, достатъчно високо, за да отекнат думите й в каменните къщи и стобори. — Няма да го докопаш. Няма да го докопаш.

Притисна боровите шишарки към пазвата си — като дете, като бебе. Тя носеше светлина, не мрак. За пръв път в живота си разликата й ставаше ясна. Отликите между двете започваха да проникват със сияйна яснота в ума и сърцето й. Тя носеше живот, не смърт и притискаше тази мисъл към пазвата си. Изведнъж хукна към детето. Знаеше къде отива, знаеше точно какво прави. Знаеше къде е нужна.

— Слава Богу! — извика Сабата и едва не се хвърли в прегръдките на Магдалената. Джулиана веднага разбра, че прислужницата я е чакала. — Елизабета го осъди на смърт. Руните говорели, каза тя, че нямало надежда. Господ ни го отнемал за някакъв незнаен грях. Това щяло да ни е за урок! Но какво сме сторили? Къде сме прегрешили? Баща ми казва, че грехът бил мой. Била съм мърсувала с годеника си и така съм била навлякла Божието наказание. Кълна се, че няма такова нещо. Ако Господ свали проклятието от Джакомо, кълна се, че бих си взела обратно всички целувки и прегръдки. Ако не е твърде късно!

Сълзите се стичаха по бузите й, без да прикриват сините петна, оставени там от тежката ръка на баща и. От хубавото младо момиче, което Джулиана бе видяла тази сутрин, не бе останало почти нищо. Тя погали сплъстените къдрици на Сабата.

— Шшт. Шшт — успокои я. Сега бе спокойна, цялото й вълнение се беше дянало неизвестно къде. Отметна кичурите, нападали по моминското чело, и погледна Сабата право в очите. — Докарай ми майка си, после ме заведи при Джакомо. Нося билки и други прости нещица, които ще му помогнат. Нося изцеление.

Оливие завари селските улички осветени от факли и гъмжащи от народ. Това бе очаквано, което обясняваше защо идва само с един млад паж, който носеше яркия пряпорец на Дучи Монталдо и защо е просто облечен. Златните му шпори, украсеният със скъпоценни камъни меч и фактът, че бе яхнал жребец, макар от замъка до Сант Урбано да имаше само миля — издаваха благородното му потекло. Бе предпочел да язди под цветовете на собствената си фамилия, наместо под тези на Златния отряд, който предвождаше, защото това бяха неговите хора. Това бе домът, защитаван от семейството му векове наред. Селяните трябваше да са наясно с това, поне ако той щеше да помага на Джулиана. А Оливие желаеше да й помогне. Затова бе дошъл.

Видя, че не всички му струват път с радост. Усещаше как хорското любопитство се превръща в неверие и дори в нещо по-лошо. Това бяха времената на горенето на вещици, а легендата за Магдалената беше добре известна. И не беше единствената. Преди неговото завръщане се шепнеха много обвинения в магьосничество срещу сестра му Франческа, а кардинал Арканджело Конти дори ги беше изрекъл в Рим, „изобличавайки“ в съучастие нейния съпруг Белден д’Арнонкур. Сега Конти се беше преселил на оня свят, изгорен часове преди да успее да изгори Белден, но Инквизицията, насадена от него в Италия, процъфтяваше. Джулиана нямаше капка ум, да дойде така открито, като последна глупачка. Оливие чудесно знаеше защо е дошла. Беше го разбрал, докато крачеше безцелно в нощта и очакваше завръщането й в Белведере. Точно сега ли беше намерила да демонстрира проклетите умения на Алин? Ами ако това бедно дете се разболее по-тежко, или, не дай си Боже, умре? Ако не се боеше толкова, че някой ще го изпревари, Оливие собственоръчно би я удушил.

Раната още го притесняваше много. Стрелата, засегнала рамото му, беше сигурна и добре прицелена. Целта й не беше да го убие, а да му отправи ясно предупреждение. Защо? За какво? Мнозина от собствените му хора бяха добри стрелци, лично ги беше обучил. Дучи Монталдо поддържаха добри отношения с подвластните им селяни, но в последните десетилетия и в Англия, и във Франция имаше сериозни бунтове. В Италия, засега се бяха разминали, но докога? Човек не знаеше, кога искрата ще намери прахан. Високите данъци и бедността бяха всеобща беда.

Оливие леко пришпори коня си. Главата му беше гордо изправена, ръката му почиваше далеч от дръжката на меча.

Някакъв мъж се отдели от тълпата и грубо се изпречи на пътя на графа. Не е млад, забеляза Оливие, взрян в плешивото теме, обкръжено от побеляла коса. Разпозна Ецио Мора. Бе остарял, но очевидно си беше останал размирник. Като всички побойници бързо си беше направил сметката. Сигурно бе решил, че повереницата на Дучи Монталдо не е част от рода и следователно може да си спечели малко слава на неин гръб.

— Ще я намерите оная вещица при детето — намусено изрече той. — Трови го с езическите си лекове, когато на момченцето му трябва лекар от „Сан Марио“, който да помогне на душата му да зареже тоя скапан живот.

Оливие хвърли поглед на пажа си, който беше зяпнал от възмущение при тази наглост, и съвсем леко поклати глава.

— Първо, много поздрави и на теб — спокойно рече Оливие. — Доколкото разбирам, имаш предвид моята гостенка, госпожа Джулиана, и мястото, където се е отбила.

— Отбила? — присмя се селянинът. Изсумтя шумно, после се огледа, за да е сигурен, че публиката следи внимателно разговора. — Комай тук са се отбили сатаната и изчадията му. Следват по петите тая чернокоса изкусителка, тъй ми се чини на мене. Да, тука е тя, езичницата проклета!

На бузата на Оливие заигра нервен тик, но той не каза нищо. Погледът му бързо обгърна мястото, търсейки пролука, през която пажът му да избяга. Прокле се, че е довел момчето.

Други селяни бяха започнали да се присъединяват към своя главатар. Телата им закриваха светлинката, която идваше от прозорчетата на къщурката с каменните стълби по-нагоре.

— На клетото дете му стигат толкова нечестиви заклинания — обади се някакъв мъж и пристъпи напред. — Нашата знахарка му помогна колкото можа. Казахме й ние на тая, ама нямаше кой да ни чуе. Извика майката и я накара да принуди съпруга си да я пусне. Не искахме някаква си езичница да се докосва до момченцето. То си е от наше село и ние имаме право да ни се чуе думата. Тая вещица Джулиана иска да доведе сред нас дявола по тъмна доба и да ни открадне душите, ама няма да я бъде. Ние сме си доволни от стрина Елизабета. Тя няма да плюе в чинията, в която яде. Ама тая, младата — какво ще й попречи да ни измъчва?

Мъжът беше пиян и Оливие си спомни, че Джулиана винаги се е плашела от пияниците. Това бе едно от нещата, които му бе споделила по време на дългото пътуване от Никопол. Надяваше се това животно да не се мярка близо до нея. Надяваше се, то вече да не я е уплашило.

Е, и така да е, скоро щеше да бъде отмъстена. Оливие не искаше да проявява насилие спрямо хората си, но не виждаше какво друго му остава, с тази противна сбирщина мъже. У него се зароди убеждението, че битката е неизбежна, но първо трябваше да осигури безопасен изход за нещастния паж и да разбере къде точно е Джулиана. Това бе най-важното. Мисълта за нея го караше да обуздава гнева си, докато ръката му се прокрадваше към меча.

— Никаква езичница няма да се разпорежда тук — отново поде мъжът, но точно тогава всички се сепнаха от женски писък и последвалите го ридания.

Оливие, който обикновено не се поддаваше на импулси, сам изненада себе си, като забрави цялото си обучение и скочи от коня. Проби редиците на мъжете и когато стигна до върха на тясното каменно стълбище, мечът му беше изваден от ножницата, готов за сражение. Но не се наложи да го използва.

— Прибери това нещо — изсъска Джулиана. — Ако те види, жената ще се изплаши. Тя не плаче от мъка, а от радост. Треската отмина. Детето ще живее.

По-нататък:

Е, Оливие вече знаеше, че дълго ще си спомня този момент. Щеше да помни как Джулиана свенливо се отмести, за да го пропусне. Щеше да помни плахото изражение на бащата, грейналите лица на майката и сестрата. Щеше да помни колко сладък беше Джакомо с розовите си бузки, който протягаше мъничката си ръчичка към Джулиана. Щеше да помни как повереницата му се усмихна приветливо в ответ.

Да, преди всичко щеше да си спомня усмивката й.

— Господарю. — Майката стори дълбок реверанс, който сякаш накара останалите да се опомнят и те се поклониха на свой ред. Развълнуваната жена продължи:

— Тя спаси детето ми. Накара да напалим огън, въпреки че нощта бе паднала и часът за умиране бе настъпил — тъй ни рече Елизабета. Каза, че строго трябвало да се придържаме към природния ритъм. През нощта нищо не бивало да свети. — Тя млъкна и се обърна да изгледа триумфално мъжа си. — Не ни беше леко да си сменим старите привички, но госпожа Джулиана искаше да разпалим огъня и ние се подчинихме. Следвахме нарежданията й. — Тук женицата се разплака. — И момчето ни оздравя. Дамата сложи вода да кипне — едно голямо гърне, ей го там, виждате, че още дими — натроши борови шишарки и ги хвърли в него, също кора от палисандрово дърво и капна вътре масло от рози. Каза, че розата съдържала много целебни съставки. Разкази ми много приказки и легенди за розите, дето никнели отвъд Балкана. Това била планина в земите, от които идвала. Накара ме да метна над гърнето чист тензух и двете се редувахме да държим Джакомо над парите. Още малко и щяхме да му наврем главата в гърнето! Тя обаче не даваше на друг да го държи, само на мен. Редувахме се значи. И изведнъж Джакомо взе да кашля… Нашият Джакомо кашляше! — Опита се да продължи, но вълнението я задавяше. Джулиана довърши вместо нея:

— Той изкашля миазмата — простичко изрече тя. — И после започна да се подобрява.

По-нататък:

По-късно, навярно хиляди пъти щеше да си спомня тези неща и това щеше да му навява приятни чувства. Гневът и разкаянието вероятно щяха да се появят по-насетне.

А сега… е, сега Джулиана беше близо до него и това бе най-важното. Беше прибрала нещата, използвани за изпаренията, и се бе уверила, че детето наистина е добре, преди да му позволи да я отведе. Вървеше до него, толкова уморена, че бръщолевеше несвързано, но затова пък развълнувана и щастлива. Усмихваше му се, докато той водеше коня за поводите и двамата крачеха през ранната сутрешна мъгла. Оливие с удивление си помисли, че всъщност, от много години не е изминавал пешком пътя от замъка до селото. А дали изобщо някога го беше извървявал? В края на краищата, той бе рицар, и като такъв — залепен за седлото. Битуваше някаква неясна представа, че рицар без кон е странно животно. Но Оливие не мислеше за това, в тази ранна утрин. Искаше времето с Джулиана да продължи до безкрай, а ездата би ги отвела до Белведере твърде скоро. Отдавна бе изпратил пажа да си почине в замъка.

— Тогава се сетих, че може би знам нещо, което ще е от полза…

Оливие кимна. Наблюдаваше как устните й му разказват цялата история. Беше толкова запленен от тях, че не можеше да откъсне поглед. От горчивия поглед, с който го беше удостоила на гробището, не беше останала и следа, за което Оливие бе благодарен. Беше свикнал с обожанието и то му се нравеше. Гневът й не му се беше отразил добре. Не, поправи се мислено той, това не беше вярно. Нямаше нищо против гнева й, просто не искаше да му е сърдита. На него. Е, сега не беше. Личеше си по усмивката й, по оживеното й бърборене. Все още не се смееше, поне не си позволяваше да се засмее в негово присъствие, но Оливие знаеше, че и това ще стане. По някаква незнайна причина бе от огромно значение, че един ден тя ще се смее непринудено с него, както се беше смяла с рицаря Дьо ла Марш. Това наистина беше важно.

Струваше му се съвсем естествено да улови ръката й и да я притегли към себе си.

Тя направо смърдеше — Оливие отбеляза това с почуда, но не и с отвращение. Неговата придирчива Джулиана миришеше на пот, безпокойство и тежък труд. Косата й бе сплъстена, все още влажна от парата, която бе вдишвала многократно с малкия Джакомо. Освен това, Оливие ясно долавяше мириса на страх — повереницата му е била уплашена. От селото? От Магдалената? Не знаеше, пък и не беше важно. Тя не беше позволила на страха да я възпре. Независимо от всичко беше изпълнила дълга си.

Дълг ли?

Е, той пък нямаше да изпълни своя. Нямаше да мисли за Домициана или за обязаностите си към своята млада повереница, дори за усложненията, които щеше да си навлече с постъпките си. Поклати глава. Тези мисли нямаха място в ума му. Имаше други неща, към които да насочи вниманието си.

Желаеше Джулиана. Нуждаеше се от топлината й. Само това имаше значение. Това и фактът, че тя на свой ред го желае.

От известно време насам бе твърдо решен да я целуне. Само веднъж. Нещо в него държеше да разбере какво е усещането.

Спря да върви, поводите тупнаха на земята и той притегли Джулиана в прегръдката си.

Ала когато сведе устни към нея, съзря несигурност дълбоко в тъмните кладенци на очите й. Ръката й се вдърви. Обикновено безкомпромисен, когато желаеше нещо, този път Оливие се поколеба. Подвоуми се. За момент се ослуша и дочу първата за деня песен на червеношийката.

Имаше време. Тя щеше да го целуне. Оливие чувстваше това с цялото си мъжко същество.

Тя беше Джулиана, а той бе неин повелител.

И тя наистина се приближи и го целуна. Отскубна ръката си от неговата и нежно проследи очертанията на устните му. Той вкуси аромата на бор и палисандрово дърво. Колко мека беше кожата й. Тя бе толкова мека, когато отвори уста и го погълна.

— Оливие.

Граф Дучи Монталдо установи, че е несравнимо да чуеш горещия, сладък звук на собственото си име, прошепнато в собствената ти уста. Джулиана се изви в обятията му и предпазливо, дори целомъдрено го привлече към себе си. Езикът й го изкушаваше. Оливие усети как Джулиана — женственото й ухание, нежното й тяло, влажната й коса — го изпълва, пропива се в него. Сега и да искаше, той не можеше да се поколебае.

Защото една нечакана топлина се бе разляла в снагата му, стопявайки лед, за чието съществуване Оливие дори не подозираше.

Трябваше да притежава Джулиана. Само толкова не му стигаше.

Затова се стресна, когато тя се отдръпна от него. Стресна се, обърка се и дори се разгневи. Чак тогава видя пажа с лице, зачервено от тичане, който се опитваше да привлече вниманието му. Туниката на момчето — бяло и тюркоазно — беше единственото ярко петно в утрото, което обещаваше да е доста сиво. Не си спомняше името на пажа или родословието му, но беше така бесен, че реши незабавно да го прати да си стяга багажа, пък ако ще и да е синът на самия крал Шарл. Обаче усещаше кротката ръка на Джулиана под мишницата си, видя и спокойната, сладка усмивка, с която тя се обърна към момчето. Оливие не можеше да позволи на собствената си гостенка да го надмине по любезност. На момчето му трябваха няколко укора и една малка лекция върху дискретността, ала за това имаше време по-късно — и насаме.

— Доложи — хладно изрече той, но не се дръпна от Джулиана, не отмести ръка от нейната. Затова пък тя се отстрани от него.

Пажът стори дълбок поклон, хвърли свенлив поглед към Джулиана и се обърна към своя господар:

— Сир Гасиен ме изпраща при вас, графе. От Венеция е пристигнало спешно известие, че граф Лучано Вениер ви носи послание от управляващия дож. Важно послание — достатъчно важно, за да се нагърби самият граф със задачата да ви го предаде лично. Пътувал е нощем и съвсем скоро трябва да очакваме пристигането му в Белведере. Вече щеше да е пристигнал, ако не водеше своето семейство със себе си.

— Семейство ли? — Не бе нужно да поглежда към Джулиана, за да узнае реакцията й. Все още се чувстваше обгърнат от същността й, целувката още изгаряше устните му. Пажът кимаше, мъчейки се да вземе думата. — Семейство ли? — думите отекнаха повторно.

Джулиана направи още една стъпка назад.

Момчето усърдно закима в знак на съгласие.

— Сир Кристиано изрично нареди да наблегна, че графът води съпругата си и две от дъщерите си — младата Джиневра и госпожа Домициана.

Част втора
Градът

8.

Тя наистина беше прекрасна. Джулиана бе принудена да го признае, докато наблюдаваше как бъдещата годеница на граф Дучи Монталдо влиза в Белведере. Оливие стоеше с гръб към нея и широките му рамене донякъде закриваха гледката и все пак Джулиана виждаше достатъчно, за да прецени, че Домициана Вениер действително е хубава жена, представителна по начин, който Оливие би забелязал и одобрил.

Защото беше съвършена.

Джулиана се изправи на пръсти и видя как съперницата й сваля ръкавиците си и изтупва прашинките, полепнали по пътническата й пелерина в цвят на бледа слонова кост. Самата мисъл, че се е понесла по разкаляните зимни пътища, облечена в бяло, беше плашеща. Джулиана се удивляваше от съвършенството на Домициана Вениер и й завиждаше за него. За разлика от нея венецианката не бе пристигнала нито сама, нито с ескорт от мъже, който да предизвиква въпроси, повечето без отговор. Домициана беше обкръжена от семейството си. Имаше си майка и баща. От нея лъхаше на парфюм и благовонни масла. Слугите на Вениер щъкаха загрижено около нея като квачки около пиленцето си. Дори я придружаваше по-малката й сестра. Младото момиче имаше тена на Вениер, светлите им очи и изящната им костна структура. Джулиана го видя да й се усмихва и неволно отвърна на усмивката му. В погледа на малката светеше пакостливо пламъче и Джулиана пожела да я опознае по-отблизо. Обаче знаеше, че няма да го направи. Завиждаше твърде силно. Ненавиждаше се, но си беше така.

Спомни си, как беше пристигнала в Белведере: с кална пелерина и мръсна, невчесана, безжизнена коса, защото беше отказала да се забули по време на пътуването. И въпреки, че постоянно се стараеше, изобщо не бе успяла да се доближи до този връх на съвършенството. Нямаше нищо общо с ефимерното видение пред нея — облак от руса коса, светли очи и чистота. Те двете — тя и госпожа Вениер — очевидно бяха вървели по съвсем различни пътища, преди да стигнат дотук. А Оливие би желал да поеме по пътя на Домициана.

С цялата сила на Магдалената в себе си Джулиана разбра, че тази жена ще бъде новата графиня Дучи Монталдо. Беше родена и отгледана за тази роля, също както Оливие бе роден и отгледан, за да направи жена като тази, своя съпруга.

Джулиана се дръпна малко встрани с надеждата, че няма да й обърнат внимание, докато зяпа втренчено.

Докато влизаше в замъка, за да поздрави гостите си, Оливие се надяваше единствено — но затова пък пламенно, — че лицето му не изглежда трескаво. Не и когато трябваше да приветства семейство Вениер. Не и когато застава пред своята почти годеница. И то когато миризмата на друга жена бе полепнала върху него. Още усещаше устните на Джулиана върху своите. В тялото, му още бушуваше желанието към нея. Като рицар, Оливие бе положил обети и макар, че времената се бяха променили, а заедно с тях и той, все още възприемаше сериозно обещанията, дадени в младостта. Едно от тях беше да брани жените и тяхната чест, а тук се проваляше поне два пъти.

Целуваше — дори се опитваше да прелъсти, ако трябваше да бъде искрен пред себе си — жена, която му беше повереница. Жена, чиято майка беше вещица и вероятно притежаваше определени способности. Щеше да бъде щедър и да не допуска мисълта, че Джулиана е използвала върху него странните си сили. Но като дъщеря на Алин, лесно би могла да го е омагьосала, без сама да съзнава. Не можеше да възприеме докрай тази идея, докато се усмихваше на семейство Вениер и ги приветстваше с добре дошли. Джулиана беше загадка, Домициана — не.

Тя беше жената, за която бе кажи-речи сгоден, благородничка и племенница на неговия работодател. Освен това принадлежеше към род, показал се особено любезен към него след завръщането му и на който дължеше голяма част от сегашното си благосъстояние. Беше се обрекъл на Домициана и беше длъжен да я вземе. Увлечението му по Джулиана щеше да премине. Знаеше го. Тя беше вещица, също като майка си. Умееше да въздейства на мъжете и даже да ги възбужда, както бе възбудила него през последните няколко дена. Но накрая не можеше да ги задържа, точно както нямаше да задържи и него.

Докато крачеше към замъка, Оливие се погрижи да залепи усмивка на лицето си.

— Господарке на рода Вениер — поклони се той над протегната ръка на графиня Клаудия. Тя зачурулика като птичка, а тънките й вежди се повдигнаха към оскубаната по последна мода над челото й коса. Докато влизаше през вратата, госпожа Клаудия беше свалили воала си и все още го държеше в сгърчените си от артрита пръсти. Фактът, че не е развързала пелерината си, за да я подаде незабавно на някой прислужник, говореше, че семейството й наистина носи важни новини.

— Графе. — Графинята така бързаше да разкаже вестите, че заговори преди съпруга си.

Тя определено беше досадна. Когато биваше около нея, Оливие буквално изпитваше умора и съзнанието му беше спохождано от надеждата, че тази жена няма голямо влияние над дъщеря си. Някак си, не му допадаше, че тъща му постоянно ще се върти в Белведере. Всъщност му призляваше при мисълта за това. Дори сега се чудеше какво ще я прави няколкото дни, през които щеше да гостува в замъка.

— Графе — повтори тя и стори нисък реверанс.

Оливие наблюдаваше дамите Вениер, докато те изказваха възторга си от промените, настъпили в Белведере. Слушаше дърдоренето на Клаудия, как е преминало пътуването им. Изтърпя оплакванията за грубостта на останалите пътници, с които се засекли на Вия Пелегрина.

— Графе, та те едва не ни набутаха в канавката, а ние гордо бяхме развели знамената си. Можеха да видят, че сме от благородническото съсловие. Нямате си представа какво бяхме принудени да преглътнем.

Осъзнала грешката си — задължение на Оливие бе да се грижи за сигурността на пътищата — тя го засипа с мазни комплименти и неколкократно натърти, че грубостта по пътищата била неизкоренима, но разбойничеството било изкоренено от него самия. Тези дни една бедна и беззащитна жена можела да се чувства спокойна, докато граф Дучи Монталдо патрулирал наоколо. Докато изричаше тези неща, тя пърхаше с мигли и се превъзнасяше. Била благодарна на Бога, че изпратил на земята Оливие.

Бъдещите сроднички на Оливие подадоха шапките си на слугините и оправиха покривалата си. Заедно с тях в замъка влезе и острия, лют зимен вятър. Миризмата му се беше пропила в дрехите им и в наежения начин, по който говореше майката. Зимният мраз блестеше в очите на Лучано Вениер и по беглата линия потни капчици над горната му устна. Оливие забеляза колко бързо членовете на семейство Вениер се поглеждат и чак тогава му се усмихват. Двете неща не ставаха едновременно. Първо му хвърляха много кратък поглед и светкавично извръщаха очи. Едва после се усмихваха. Оливие забеляза как Лучано Вениер го наблюдава.

Каква ирония: преди не му правеше впечатление колко е студен този човек. Не и преди да се върне тази нощ с Джулиана и да зарови лице във влажната мантия на косата й. Не и преди да я целуне. Мислеше за нея с удивление. Беше изненадан, че не чувства вина. Накрая нещо щеше да се случи, натам вървяха нещата. Той бе мъж, обещан на друга — жена, с чиято помощ да изпълни задълженията си към Белведере. Насили се да приеме този факт и последиците му, че всякаква близост с Джулиана е изключена. Той носеше отговорност за Белведере, семейството си и феодалите си. Веднъж беше избягал от тях и резултатът се оказа катастрофален. Гробището, пълно с костите на братята му, никога нямаше да спрат да му го напомнят. Никакви помисли за Джулиана, каза си той твърдо и отново се обърна към Домициана. Щеше да даде младата си повереница на рицаря Дьо ла Марш. Оливие не се съмняваше, че сир Гасиен е влюбен в нея и че тя е голяма щастливка, задето мъж с неговия ранг е готов да я вземе за жена. Джулиана нямаше богатство или престижно семейство. Нямаше име.

Лучано Вениер деликатно се прокашля, но това беше достатъчно, за да престане графиня Клаудия с чуруликането си.

— Граф Оливие — той излезе напред и протегна меката си десница. — Дано не възразявате срещу такова нахълтване. Нося ви важни вести от Венеция. Моят братовчед, дожът, прецени за най-уместно да натовари мен със задачата по съобщаването им. И естествено, съпругата ми и дъщерите ми настояха да дойдат с мен. Настояха, че няма да ме бавят и действително удържаха на думата си. Макар, че Домициана успя да се простуди.

Това беше както предаване на информация, така и замаскиран укор. Оливие още не беше поздравил бъдещата си годеница както подобава. Сега той се обърна към нея, прекъсвайки баща й насред изречението.

— Госпожо — той се поклони.

Тя бе прекрасна както всякога. Спретната, елегантна, безукорна, но с бледо лице. Вероятно това се дължеше на умората от пътуването, а не на простуда, реши Оливие, пренебрегвайки бялата кожа и изопнатата уста. Една солидна почивка и тя отново щеше да дойде на себе си. А в Белведере със сигурност щеше да намери почивка, ако не друго. Всички дюшеци бяха натъпкани с най-добрия гъши пух и покрити с ленени чаршафи с дантела. В стаите имаше кожени килими и всичко беше ароматизирано с лавандула. Домициана щеше да полегне и бързо да се възстанови.

Оливие забеляза, че тя се е втренчила в купа със зимни цветя, поставена от Джулиана под един гоблен. Купата представляваше проста, очукана сребърна урна с вечно зелени клонки и няколко късни хризантеми. На лицето й беше изписано неодобрение и той се сети, че първоначално също не одобряваше цветните декорации на Джулиана. Намираше ги твърде простовати за пищния разкош на Белведере. Сега обаче си даде сметка, че ще трябва да ги махне и му докривя.

Домициана стори реверанс й го удостои със сладката си свенлива усмивка. Оливие усети как угризенията го покриват като одеяло. Този бонбон бе неговата графиня. Домициана беше съвършена. Достойна да заеме мястото на майка му като господарката на Дучи Монталдо и домакиня на Белведере. Беше чудо Божие, че се бе появила тъкмо навреме. В противен случай…

Не, не биваше да мисли какво беше направил с Джулиана или какво бе искал да направи. Но мисълта за повереницата му го накара да се опомни. Той спря и се обърна.

— Графиньо, нали си спомняте госпожа Джулиана?

Колебанието на Клаудия трая няма и секунда. Човек можеше да не го забележи, но го забелязаха всички и най-вече Джулиана. Все пак Лучано Вениер бе този, който спаси жена си и дъщерите си от неудобния момент.

— Да, разбира се, че помним госпожа Джулиана — каза той в изключителна проява на сърдечност, но на свой ред откри, че е уплашен. Дали трябваше да се наведе и да целуне пръстите на младата жена, или не? Джулиана не беше омъжена: поне той не беше чул за брак, което му се стори странно предвид на красотата й. От друга страна, Лучано Вениер определено не смяташе, че тя е останала девица. Не и на тази възраст, не и с майка като Алин дьо Лионе. Цял народ знаеше, че Алин е вещица и курва. Не че Лучано не се беше срещал с жени от този род, просто му се беше случвало при по-различни обстоятелства. Интимни обстоятелства, тъй да се каже.

Джулиана разреши деликатната дилема, като му протегна ръка, но се усмихна на графиня Клаудия.

— Разбира се, че не ме помните, но аз ви помня много добре. Освен това графът говори с уважение за вас и за приноса ви към добруването на гордата Венеция.

Последното беше лъжа. Джулиана изведнъж си даде сметка, че Оливие не беше казал и дума за семейство Вениер. Всичко за тях беше научила от чужди уста.

„Маниерите й са добри — помисли си Оливие. — Скромна е точно колкото да не обижда хората.“ Откри, че очаква с нетърпение да види как тя ще справи по-нататък с деликатното положение. Все още се чувстваше окрилен от онази целувка, за която би трябвало да й се извини. Редно беше досега да й е казал за Домициана. Прокле се за своята небрежност — и своята егоистичност. Беше безсъвестно да я целуне, без преди това да й съобщи за почти — годеницата си. Джулиана може и да беше дъщеря на Алин, но тъкмо тя му беше помогнала и го беше спасила — при това и двете неведнъж.

Въздействието на целувката й го изненада. Изненада го и откритието, че жената, на която държи да се извини, не е Домициана.

— О, госпожа Джулиана, толкова исках да се запозная с вас. — Пренебрегвайки строгия етикет, най-малката дъщеря на Лучано Вениер излезе от сянката на сестра си. Оливие си спомни, че момичето се казва Джиневра. Тя беше с абсолютно бяла кожа като представителите на своя род. Двете сестри имаха същата руса коса и светли очи, но това, което изглеждаше неземно у Домициана, граничеше с простеене у по-румената Джиневра. Това вероятно обясняваше, защо още не е сгодена на напредналата възраст от четиринайсет години.

И все пак Вениер бяха могъщ род и Оливие изобщо не се съмняваше, че скоро някой ще наддава за ръката на девойката.

— Дойдох специално, за да се запозная с госпожа Джулиана Мадригал — каза тя и се усмихна. — Толкова е прекрасно, че на нея е посветена песен.

Граф Дучи Монталдо прекара деня си затворен с Лучано Вениер. Братовчедът на дожа носеше вести, колкото очаквани, толкова и неприятни. Оливие се появи само за вечеря и то, защото вежливостта пред гостите налагаше, домакинът да присъства на масата. Не му беше добре.

Вечерята съвсем не му оправи настроението. Вениер си бяха довели собствен готвач от Венеция. Човекът — французин, помисли си Оливие с известно отвращение, забравяйки, че и у него тече френска кръв — още от пристигането си се беше постарал да съсипе ведрия живот на замъка. Така поне го беше уверил Джузепе домоуправителят, когато се измъкна от маратонската среща с Лучано. Имало оплаквания и истерия. Имало подсмърчащ нос и гневно тропане с крака. Имало дори превземки относно качеството на меда и сиренето в Белведере. Домоуправителят поаленя от възмущение, докато разправяше всичко това на господаря си, пресъздавайки движенията на дребничкия французин с огромното си туловище. Готвачът на Белведере разгневено беше напуснал. Вече си стягал багажа, канейки се да потърси убежище при монасите в „Сан Марио“, които отчаяно се опитвали да измъкнат тайната рецепта за див заек в сладък бадемов сос от неохотните му уста. Всички знаеха за техните подкупи, които набожно биваха отказвани. Безбожниците дори шепнеха, че светите братя отслужили специален девет дневен молебен, за да измолят Божията помощ за начинанието си. Естествено, че щяха да бъдат повече от щастливи да приютят освободения готвач. Щяха да сметнат пристигането му за отговор на молитвата си.

— А къде е графиня Вениер? — поинтересува се Оливие. Беше обзет от почти неконтролируем порив самият той да затъпче с крак.

— Почива си от пътуването — гласеше безстрастният отговор на Джузепе. — Дъщеря й е с нея. Наредили на прислужниците си да кажат на нашите прислужници да не бъдат безпокоени.

Домоуправителят грижливо избягваше да срещне погледа на графа.

— Тогава повикай госпожа Джулиана — изсъска Оливие. — Тя ще знае какво да прави.

Можеше да разчита на повереницата си. Тя щеше да се погрижи за тази бъркотия.

Разбира се, тя се справи блестящо. Джузепе си беше тръгнал с товар, свален от плещите, доволен, че може да остави проблема в ръцете на Джулиана. Всеки от готвачите беше успокоен, централната зала беше лъсната до блясък в очакване на високите гости, прислужниците бяха успокоени и се чувстваха важни. Щом подуши благоуханията от кулинарните шедьоври, които скоро щяха да украсят масата му, и съзря заобикалящото го съвършенство, Оливие разбра, че трябва да бъде благодарен и щастлив. Трябваше да се чувства задължен на Джулиана.

Но не беше.

Незабавно бе усетил присъствието й, докато тя стоеше безмълвна и неподвижна на вратата към залата, хванала под ръка рицаря Дьо ла Марш. Оливие беше обграден от цял кошер жужащи Вениерки, но не с тях бяха заети мислите му. Не мислеше за Домициана, която привличаше вниманието му към захаросаната фурма, която нейните дълга тънки пръсти поднасяха към устата му. Вместо това мислите му бяха насочени към Джулиана и към факта, че тя докосваше рицаря Дьо ла Марш. Личеше си, че Гасиен е дошъл, за да я придружи до масата, въпреки че Оливие не му беше давал разрешението си за подобно нещо. Не че Гасиен го беше попитал.

За един дълъг момент Джулиана беше останала на прага, без да се усмихва, а ръката й си играеше с един разцепен портокал. Изведнъж Оливие се сети, че това се счита за средство, прогонващо чумата. Повереницата му беше облечена в свободно падаща зелена дреха, която скриваше тялото й, но когато бавно се запъти към тях — към него — платът започна да плува едновременно с нея. Оливие болезнено ясно видя контурите на изящните крака, които се движеха в негова посока, коприната шумолеше с приближаването й. Чуваше я, въпреки брътвежите и тракането на чашите. Косата й — без абсолютно никакви украшения — беше разделена на път по средата и се стелеше по раменете й като завеса, за да стигне до кръста й. Такава великолепна коса наистина не се нуждаеше от украшения. Оливие осъзна, че се е загледал в танца на пламъците, хвърляни от факлите върху здрачните кичури. Джулиана улови погледа му, но не се усмихна. Вместо това отметна глава — съвсем лекичко — но достатъчно, за да му покаже, че е усетила как я изпива с поглед. Че помни как я е целунал и знае, че ако зависи от него, ще я целуне отново. И отново.

Дължеше й обяснение, това поне беше сигурно. Но някак си, Оливие се бунтуваше срещу собственото си укоримо поведение и желаеше да прехвърли поне част от вината на Джулиана. Ето например, Домициана никога нямаше да остави косата си така. Винаги щеше да носи подходящо було, винаги щеше да спазва поведение, което да не го посрами. Затова от нея щеше да излезе съвършената графиня, а от Джулиана — не. Не без известно самодоволство Оливие разсъди, че само жена с разхайтено възпитание ще остави косата си да се плъзга по гърба й, на такива неприлично изкусителни вълни.

Но се сети как, когато беше в нужда, Джулиана беше дошла да му помогне. Как не се беше уплашила от кръвта му, от болката му. Как всичко тази вечер се беше наредило благодарение на сръчните й ръце.

Оливие отпи от виното, гледайки я как прави реверанс пред него и после грациозно се настанява при Гасиен дьо ла Марш. Бургундецът очевидно здравата беше хлътнал, въпреки че правеше грубовати опити да се прикрие. Нямаше как да сбъркаш светлината в очите му и грижата, която проявяваше към повереницата му. Нито пък начина, по който поддържаше несекващ разговор, така че никой — тя най-малко от всички — да осъзнае колко жестоко я пренебрегват госпожа Домициана и майка й. Оливие се хвана да зяпа като шаран устните на Джулиана, които се усмихваха, смееха, цупеха. Сведе поглед и установи, че пръстите му рисуват формата им по гладката повърхност на скованата от дъски маса. Зачуди се защо Гасиен още не е дошъл при него за позволение да ухажва повереницата му. За свое абсолютно удивление Оливие откри, че ревнува. Тази мисъл се загнезди в ума му и го накара да отпие жадно от виното си. Отклони поредният бонбон на Домициана, забравяйки да й се усмихне. Не, не че ревнуваше Джулиана. Тяхната целувка бе едно кратко недоразумение и сега те щяха да поемат всеки по своя път. Неговият определено съвпадаше с този на Домициана. Нейният — дай Боже — с този на Гасиен дьо ла Марш. Въпреки това, Оливие завиждаше на бургундския си гостенин и на Джулиана — за тяхното приятелство, за техния смях, за малкия свят, който образуваха двамата, и от който той се чувстваше изключен.

Необяснимо, но след толкова дни раната отново започна да го боли, а той смяташе, че вече е оздравял. Искаше да попита Джулиана… Какво точно би могъл да я пита, настанен между почти годеницата си и нейната майка? Че желанието й ще се сбъдне? Че той се вижда принуден да изпълни обещанието си и да се завърне в Никопол за Алин?

Господарят на Дучи Монталдо се обърна към госпожа Домициана Вениер. Пое сребърната гарафа за вино от един прислужник и оказа на бъдещата си невеста любезността да напълни чашата й. Забеляза, че е много бледа и че около устните й са се вдлъбнали сурови линии. Укори се наум, че не е забелязал това по-рано.

— Сигурно сте много уморена от пътуването — каза той с неприкрита загриженост.

— Не е уморена — сгълча го графиня Клаудия. Тонът й не оставяше място за съмнение, че не е пропуснала щателния му оглед на Джулиана. — Дъщеря ми е крехка и се простуди по пътя от Венеция до тук. Изобщо не би трябвало да предприема такова опасно пътуване и нямаше да го направи, ако не държеше лично да се увери с очите си, че за вас се грижат добре.

Тя хвърли многозначителен поглед по посока на Джулиана.

— Разбира се… — продължи.

Графиня Вениер можеше да продължи така до безкрайност, ето защо Оливие се обърна към дъщеря й:

— Болна ли сте? Защо не ми казахте? Щях да повикам някой от монасите от „Сан Марио“.

— Те не биха си направили труда да дойдат за мен, те са женомразци — изсъска Домициана. После смекчи ефекта от думите си с нежна усмивка. — Това е само една простуда, пък и както отбеляза мама, пътуването беше уморително. Отказвам да ме прегледа някой монах, положил обет за безбрачие, но ако тук имате знахарка или някой, вещ в лечителството, сигурно бихте го убедили да дойде при мен?

— Джулиана би могла да ви помогне — каза Оливие. — Тя е изключително веща в лечителството. Имаше едно дете, братче на една от прислужничките…

— Не, не — Домициана протегна дългите си пръсти, за да възпре тази насока на мисълта му. — Не бих желала да занимавам повереницата ви с болежките си. Обикновена селска знахарка е напълно достатъчна. Някоя, която да ми направи подсилващ сироп.

В този миг Джулиана се засмя и Оливие се сети за Елизабета. На отиване към селото я беше видял да се спотайва в сенките и бе разбрал, че се крие от страх за живота си. Човек никога не знаеше на какво са способни селяните, ако решат, че знахарката ги е подвела. Беше изпитал необяснимо съжаление към възрастната жена. В течение на годините, Елизабета беше използвала уменията си за добруването на Сант Урбано. Беше прекарала селото през зимните епидемии и есенни зарази. Не беше нейна вината, че се е провалила там, където Джулиана е успяла. Освен това повереницата му скоро щеше да си замине и селото пак щеше да има нужда от своята лечителка. По-добре да пресече в зародиш всякакви приказки за магьосничество. По-добре да покаже, че знахарката не е изгубила благоволението му.

— Може би ще уредя нещо — бавно изрече той с явното желание да помогне. — Ще изпратя една жена при вас.

Оливие с нетърпение очакваше вечерята да свърши. Съвместните усилия и съперничеството на двамата готвачи бяха дали като резултат незабравимо угощение. Разбираше, че от главата на семейството се очакваха похвали и той не ги пестеше. Приветства пауните, които бяха оскубани, внимателно задушени и отново покрити с красивата си перушина. Намери ласкави думи за крехката речна риба, залята с масло и напълнена с хляб и билки. Не можа да нахвали салатата, гарнирана с портокали чак от Сицилия. През живота си не беше вкусвал по-хубави зеленчуци, изпечени на жар. Зехтинът, с който бяха залети, би могъл да идва от маслиновата градина на Юлий Цезар: вкусът му бе достоен за императорско небце.

За щастие, думите му изневериха, когато вкараха на количка фламбирания глиган, които се въртеше на огромен шиш, откакто сутринта в кухните се бе възцарил мир. Оливие ръкопляскаше с останалите, но беше благодарен, че не му се налагаше за пореден път да се възторгва на глас. Трудно бе да намери подходящите думи, когато не беше вкусил нищо от сребърния поднос пред себе си. Защото всичките му усилия отиваха да не поглежда към Джулиана.

Последва още ръкопляскане и тропане с крака, когато неговият готвач влезе, носейки сладкиш от плодове, каквито трудно се намираха през зимата, украсен с резени лимон. Готвачът на Вениер, за да не остане по-назад, бодро крачеше след него с красива марципанова торта с глазура в бяло и синьо-зелено, повтаряйки цветовете на Дучи Монталдо.

Io porto la pace. Аз нося мира. Простото мото беше изписано превзето с тънка нишка карамелизирана захар. Оливие не помнеше някога тези думи да са липсвали от герба на неговия род.

Той прошепна нещо първо на бъдещата си тъща, после и на скорошната си невеста. Не можеше да си спомни какво им е казал. Когато моментът настъпи, той стана на крака.

— Както вие всички знаете… — поде Оливие насред тишината, която ненадейно бе превзела залата. Гласът му боботеше, но все пак се чуваше. — Нашият брат — рицар, Сигизмунд Унгарски, е обсаден по границите си. Османлията, султан Баязид е хвърлил око на Източна Европа, защото не му стигат земите, които са негови по право. Толкова християнски земи е покорил, че сега е пред портите на самата Виена. Той трябва да бъде спрян.

Оливие не беше възнамерявал да изнася реч за повдигане на бойния дух — за това щеше да има много време по-късно, ала думите му бяха посрещнати с бурно вълнение. От всички страни го поздравяваше тропане с крака и дрънчене с оловни и сребърни канчета, символ на тръгването на война. Времето на изчакване беше привършило. Напрежението, завладяло залата, беше почти физически осезаемо. Мъжете му крещяха от облекчение, че решението е взето, па макар и необявено официално, а рицарите на Гасиен дьо ла Марш се присъединиха към радостта им. Оливие си позволи да хвърли поглед към бургундеца само за да открие, че лицето му е напълно безстрастно. Той не ликуваше от успешния завършек на мисията си. Поне сега вниманието му не беше насочено единствено към Джулиана. За миг двамата войни се втренчиха безмълвно един в друг и после Оливие продължи речта си:

— Както и да е, моята лоялност е насочена към могъщата Венеция, за чието добруване отговарям със собствения си живот. Същото важи за всичките ми войници от Златния отряд. Венеция непременно трябва да иска тази война, за да ме пусне да отида. Тя трябва задължително да е необходима за защитата й. — Той млъкна и след миг гласът му звънна с неочаквана сила. — Именно днес граф Лучано Вениер, ми донесе пряка вест от своя братовчед, дожа Антонио, и от управляващите, че градът е решил да защити християнската кауза. Венеция ще се бие редом с армиите на Шарл VI от Франция и чичо му Джон Безстрашни, херцог на Бургундия. Тя ще изпрати Черната си флотилия и нашия Златен отряд в подкрепа на крал Сигизмунд. Тя ще се бие със султан Баязид в Свещена война.

Оливие седна сред оглушителна глъчка. Чуваше пискливия глас на графиня Клаудия, която крещеше, нещо на мъжа си. Усещаше сухото докосване на Домициана, която се мъчеше да стисне пръстите му. Но шумотевицата и объркването бяха само прикритие за нещо друго. Те щяха да му позволят отново да намери Джулиана, да сподели този момент с нея.

И двамата знаеха какво означава това решение за тях и къде точно ще ги отведе то.

— В Никопол — прошепна тя.

— В Никопол — каза той.

9.

Вечерта още не бе стигнала кулминацията си. Всички говореха за война и бойците на Оливие го обсипаха с въпроси, така че той твърде късно осъзна, че Лучано Вениер — възбуден и доста опиянен от тежкото тосканско вино — се е изправил с олюляване и е вдигнал високо чашата си. Оливие инстинктивно се втурна към него, за да го спре, но в сърцето си знаеше, че е закъснял.

Не по този начин. Не сега.

Мимоходом зърна широката усмивка на госпожа Клаудия и изчервяването на скромно свелата поглед Домициана.

— От името на рода Вениер — обяви Лучано, млъкна, размисли и поде наново: — От името на могъщата Венеция благодаря на графа за закрилата му на нашия град и за достойната му за възхищение преданост на венецианската кауза. В сравнение с това моята похвала може би ще прозвучи скромно, но затова пък е израз на неподправена радост.

Усмивката му беше лъчезарна и щедра, почти ангелска. Ръцете му се отвориха широко, за да прегърнат Оливие, който се беше хвърлил към него. На всички в залата и особено на събраните рицари те приличаха на двама мъже, свързани от крепка дружба. Клаудия беше планирала нещата по този начин. Тя беше настояла оповестяването на годежа да стане сега, точно след призива за кръстоносен поход. А Лучано никога не противоречеше на съпругата си.

— Сигурен съм, че граф Дучи Монталдо няма да възрази — каза той, улавяйки Оливие с две ръце — да разкрия една тайна, която съществува отдавна. Нашите два рода ще се слеят в съюз. Графът помоли за ръката на щерка ми Домициана, за да се свърже в нея в свещен брак. Сватбата ще се състои незабавно след завръщането му от похода.

Отново се издигна същинска стена от аплодисменти.

Оливие останаха глух за шума, а очите му неистово затърсиха Джулиана.

Тя вече се беше махнала, но Гасиен дьо ла Марш още си стоеше на мястото. Намираше се насред групичка рицари, които го тупаха, по гърба и говореха с презрение за войниците на султана.

Страхливци. Неверници. Щяха да паднат под натиска на френската мощ като прасета — сукалчета. Кръстоносният поход, който празнуваха, щеше да, започне след няколко месеца, но цялата му слава вече беше обрана от Франция, като каймак върху мляко.

Оливие се усмихна скръбно, когато разбра как приятелят му крал Сигизмунд ще бъде изтикан встрани, как всички сведения, които унгарецът имаше за султана благодарение на разузнаването си (в края на краищата, двамата бяха много стари врагове) арогантно ще бъдат отхвърлени от французите като маловажни. Така беше открай време. Така щеше да продължи и за в бъдеще. Сега нямаше да се занимава с предразсъдъците на френските рицари.

Защото сега принадлежеше на Джулиана.

Съзнаваше, че Домициана идва, за да заеме мястото на баща си до него. Усмихваше се и Оливие с неудобство осъзна, че и той е маскирал гримасата си в усмивка.

Защото сега принадлежеше на Джулиана и бе длъжен да я намери. Трябваше да стори всичко по силите си, за да й обясни, само Господ знаеше, че никак няма да му е лесно. Самият той не разбираше как се случиха нещата, та на нея ли… Замислеше ли се за собственото си поведение, първото, което му идваше наум, бе „достойно за презрение“. Не би се описал така преди два дена, но сега гледаше истината в очите. Беше се възползвал от жена, която тържествено бе обещал да защитава и уважава. Нямаше начин да отрече гнусната си низост. Неочакваното изявление на Лучано Вениер беше попарило всякакви романтични представи, които бе хранил. Той бе последният от графовете Дучи Монталдо, натоварен със своите обязаности и семейство, за което да се грижи. Длъжен бе да каже на Джулиана, че годежът с Домициана отдавна е предрешен, че сватбата му с нея е за доброто на всички тях.

Но въпреки това целувката им в нощта, бе негово дело и единствен той, щеше да поеме отговорността за нея. Джулиана може и да бе дъщеря на Магдалената и наложница на източен владетел, когото рицарите бяха решени да победят, но в това отношение бе невинна, и Оливие чудесно, го знаеше.

— Вината е моя — каза Джулиана, когато чу вратата да се отваря. Беше разбрала, че той ще дойде при парапета, който обграждаше лабораторията, за да я потърси и го чакаше. Трудно й бе, но тя се застави да откъсне поглед от долината долу и да се изправи лице в лице с него. — Знаех, че си сгоден и не биваше да те целувам.

Като за през зимата нощта бе доста ясна. Имаше пълнолика луна. Звезди. Полъх на студения северняк, но младата жена не си позволи да потрепери. Не си позволи да отмести поглед.

— Джулиана, откъде би могла да знаеш? Та аз самият не го знаех! Това бе нещо, което само сме обсъждали. Дори планирали — лоялно добави той, понеже по никакъв начин не желаеше да опетнява репутацията на семейство Вениер. Не желаеше да изкара, че те непочтено са се възползвали от ситуацията: — Но официалното обявяване… даже не сме уточнили зестрата или даровете, които трябва да поднеса на младоженката. Откъде би могла да знаеш, когато аз самият не знаех? Това дело на Магдалената ли е? — Той й се усмихна закачливо, но тя остана напълно сериозна.

— Сабата ми каза и то в самото начало — отговори Джулиана. — Всички слуги знаеха, че си почти сгоден. Но аз исках да те целуна и го сторих. — Тя кимна бързо — един път, два пъти. — Желаех го. Винаги съм го желаела. Само целувки. Нищо друго. Другото ми се е случвало и изобщо не ми хареса.

— Аз също го желаех — призна си Оливие. Беше удивен как нейната откровеност предизвика неговата. — Целуването със сигурност, а вероятно и другото. Ако имаше време. Ако успеех да те прилаская. Действах, тласкан от неосъзнати подбуди, и това е непростимо. Моля те, да ми простиш за отношението ми към теб, Джулиана. Давам ти думата си на рицар, че нищо подобно няма да се повтори между нас.

— Защото обичаш Домициана ли? — простичко попита тя.

— Защото тя ще бъде моя съпруга — отговори той.

Джулиана забеляза, че тюркоазните му очи са помръкнали. Не бяха тъмни чак като нейните, но и не бяха светли като преди.

— Донякъде знаеш какво се случи, но нека сега ти разкажа остатъка.

Той инстинктивно се протегна за ръката й, после се дръпна като опарен. Двамата се надвесиха над парапета и се загледаха в нощта.

— Бях обучен да воювам — тихо поде той. — След известно време ме обзе безпокойство и не можех да стоя със скръстени ръце. Едва седемгодишен ме изпратиха в Пикардия да бъда паж на един роднина по майчина линия, Егеран дьо Куси, и оттогава войната бе за мен моя живот и моята кръв. Същото важеше за баща ми и за брат ми, но преди всичко за мен. Сякаш бях устроен така, че не можех да се радвам на мира, за който се биех с риск за живота си. Последния път, когато потеглих от бащиния дом, последния път, когато Европа воюваше с Ориента, майка ми ме молеше да си остана в Белведере. Разбираш ли, гнетяло я предчувствие. На колене ме умоляваше да остана, но разбира се, не й обърнах внимание. Не бях длъжен, нали бях рицар и пълнолетен мъж. Можех да правя каквото си искам.

— Ако беше останал, като нищо можеше да загинеш тук.

— Тогава поне щях да загина с чест и с остатъка от семейството си. — Той все така не я докосваше, но бе застанал толкова близо, че ветрецът развяваше наметките им, търкайки ги една в друга.

Джулиана се изсмя високо.

— Остатъкът от твоето семейство ли? Ами майка ти? Ами сестра ти? Те са живи, в случай, че не си разбрал. Те бяха пощадени от чумата. Какво щеше да се случи с тях, ако и ти бе загинал с братята и баща си?

— Същото, което им се случи така или иначе. — Гласът на Оливие бе мек, но очите му пламтяха. В крайна сметка той бе граф Дучи Монталдо и не беше свикнал да получава възражения от някакво си момиче — особено когато въпросното момиче бе неговата повереница, при която бе дошъл за прошка. Беше се смирил, помисли си Оливие с нарастващо възмущение. Джулиана въобще не се държеше правилно.

— Същото, което им се случи така или иначе — повтори той — Те преживяваха сами с меда и билките, после се появи богатият и могъщ Белден д’Арнонкур и разреши всичките им проблеми, като се ожени за сестра ми.

— Какъв глупак си само! — възкликна Джулиана. Тя гледаше с пълна почуда мъжа, когото открай време обичаше. — Нищо не знаеш. Нищо не разбираш. Майка ти беше сломена от толкова много смърт. Тя обвиняваше себе си. Тя настоя да приютят онази старица в замъка за през нощта. Тя каза, че всички бедни пилигрими трябва да се хранят на официалната трапеза. Направи го заради теб, Оливие, като един вид покаяние, с което да те опази жив, та някой ден да се прибереш у дома.

— Приказваш неверни неща. — Сега и неговият гняв се разгоря. — Нищо не знаеш. Даже не си била там.

— Те ми споделиха какво точно се е случило — отвърна Джулиана. — Франческа и майка ти. Графиня Бланш започнала да пие. Всеки божи ден — толкова грешна се чувствала. Франческа каза, че никога не се разделяла със сребърния си бокал с червено вино. Но двете се справили. Справили се. Изправили се лице в лице с проблемите си и намерили смелостта да ги преодолеят. Белден е първият, който ще го потвърди. Не той спаси Франческа — напротив, тя го спаси.

— Лъжеш — каза Оливие. Гласът му бе опасно тих. — Нищо подобно не са ти споделяли. Майка ми е от славния род Дьо Монфор, прочут в цяла Франция. Никога не би тръгнала да се доверява на една…

— Една каква? — Сега Джулиана също шептеше. — Вещица или наложница? Срещу кое от тези две определения възразявате по-силно, господарю Оливие? В интерес на истината само вие се възмущавате. Проблемът си е ваш, не на майка ви или на сестра ви. Те откриха, че с мен може да се говори и си изляха душата. Откриха, че с вас не може да се говори и съответно премълчаха някои неща.

Оливие така се разсърди, Че Джулиана физически усети борбата му за някакво подобие на контрол.

— Забравяте се, госпожице — най-накрая изрече той. — Забравяте в чий замък живеете и кой има решаващата дума относно всичко в живота ви, включително и дали ще останете тук, или ще си съберете багажа, за да потеглите към най-близкия манастир при първи петли. Получихте това, за което дойдохте. Моят работодател, град Венеция, ме праща в Никопол на кръстоносен поход. Там ще удържа на обещанието си и ще разпитам как е вашата майка. Ако е жива и изяви желанието да ме придружи, ще я върна в Белведере, а после ще я изпратя, където вие двете решите да се установите. Ще платя за всичко това и ще продължа да ви отпускам щедра издръжка, точно както правех досега. Ще поема и разходите на Алин. Това е мой дълг и към двете ви и най-малкото, което ми повелява честта. Предложих своите прочувствени — прочувствени — извинения, задето се възползвах от вашата младост и зависимост. Можете да бъдете абсолютно сигурна, че помежду ни никога, никога няма да възникне каквато и да било интимност. Сгоден съм и скоро ще се оженя. За това, което сторих, няма извинение и отново поемам отговорността и моля за прошка. Но, Джулиана… — Той се наведе към нея толкова близо, че тя усети дъха му върху бузата си: — Внимавай да не отвориш дума за моето семейство. Недей да говориш за отминалите времена! Недей да говориш за смъртта!

Той се обърна, затръшна вратата след себе си и я остави сама в нощта.

— Не ме е страх — измърмори Джулиана на спящите хълмове, на луната и звездите. Зъбите й тракаха така силно, че едва успя да изговори думите, но въпреки това повтори с по-голямо убеждение: — Аз само му казах истината и не ме е страх.

— Как беше името на проклетата абатиса? — изруга на висок глас Оливие, докато търчеше по коридорите на замъка. Единствено нейното име му убягваше, останалото си го спомняше съвършено. Лицето й, покрито с брадавици, хитрата, мазна усмивка. Помнеше колко леден беше манастирът, когато се наложи да се подслони в него точно в онази нощ — нощ, толкова неудобна и страшна, че споменът за нея навярно щеше да го съпътства чак до гроба.

Както беше научил за свой ужас, ноемврийските студове в Тоскана бяха като египетска жега в сравнение с една мека зима в Пикардия. Водата за миене бе къс лед, а за ядене имаше фасул с лук три пъти дневно. Никакви портокали от Сицилия, марципанени замъци, да не говорим за печена яребица. Или глиганско. Хлябът беше черен (като се изключи по някое, зелено петънце мухъл), а одеждите на монахините бяха от тъмносива вълна.

Не хубава вълна, помисли си той с известно задоволство, а нещо грубо, което още миришеше на овце и със сигурност боцкаше и протриваше. Ако изпратеше Джулиана там… Оливие се усмихна, докато задържаше в съзнанието си образа на Джулиана, която се чеше бясно. На онова място тя щеше да се научи да цени неговата доброта и скоро щеше да съжали за нещата, които му бе наговорила. Коя бе тя да му казва, че сестра му и майка му били излели душата си пред нея, а не пред него? Те не можели да разговарят със своя брат и син — пълни глупости. Невъзможно, нелепо. Той бе граф Дучи Монталдо, глава на семейството. Те му дължаха своето доверие.

И все пак…

И все пак нима той самият не бе излял душата си пред Джулиана?

Нежеланата мисъл се загнезди в ума му, преди да е успял да я отпъди. За пръв път беше споделил с някого, какво му е било да се върне в мъртъв замък, каква вина е изпитал.

И този някой не беше бъдещата му съпруга Домициана.

— Не — изрече Оливие на висок глас. Мислите му вече не бяха заети със страшните мъчения, на които прекалено ревностните монахини можеха да подложат непокорната Джулиана, а с годините, прекарани в тъмницата на Доган бей, когато той мечтаеше за великолепния живот, който сега бе постигнал.

— Длъжен съм да помогна на Домициана.

Реши, че незабавно ще повика Елизабета. Тя щеше да дойде, без да повдига възражения срещу късния час. Семейство Вениер също нямаше да се възпротивят, особено когато им обяснеше колко е разтревожен за годеницата си. Поне можеше да удържи обещанието си към Домициана. Можеше да повика знахарката. Можеше да го стори тази нощ и врачката щеше да донесе здраве и мир. Всички щяха да бъдат доволни.

Джулиана не можеше да заспи. Затваряше очи, но те упорито се отваряха сами. Тежката, гъста коса върху възглавницата, й държеше горещо, въпреки че декември чукаше на вратата. Копринената й нощница се увиваше около неспокойната й снага. Безполезно. Не можеше да заспи.

Чуваше как зимният вятър фучи в кулите на Белведере и се промъква през пролуките в хоросана. Нощта я стисна в клещите си и Джулиана разбра, че тази нощ за нея няма да има почивка в леглото на Франческа. Така силно желаеше да бъде сладка, покорна и набожна, да се издигне над съмнителния си произход. Но гневът й не отминаваше и това я плашеше. Надигаше се по своя воля от някакъв поток, скрит дълбоко в душата й, и тя нямаше власт над него.

Беше бясна на Оливие. Беше му отправила думи, които безпогрешно целяха да го наранят.

Той ме засегна — прошепна някакво гласче в нея.

Това нямаше значение. Тя знаеше, че той е предназначен за друга.

Очите й бяха като пресъхнали кладенци, чувстваше клепачите си като пясъчни дюни, все едно бе плакала седмици наред и бе изчерпала всичките си сълзи. Всъщност не бе проляла и сълза. Та за какво да плаче? Нали Оливие щеше да се върне в Никопол? Нали беше принуден да изпълни обещанието си към нея? Нали тъкмо госпожа Домициана им беше донесла добрата вест? Тя, Джулиана, би трябвало да е доволна.

Сети се за графиня Бланш, Франческа и Белден и техните четири жизнерадостни момчета. Би се радвала да ги види отново — защото Оливие щеше да поиска да се отърве от нея сега, когато Домициана бе тук. Естествено. Присъствието й постоянно щеше да му напомня за целувката на пътя, а той би предпочел да забрави, че тя се е случила. Джулиана нямаше богат опит с мъжете, но каквото бе научила от тях, бе характерно.

За сетен път притисна длани към устните си. Ала този път заспа, когато затвори очи. Заспа и засънува:

Петгодишната Джулиана споделяше затвора на майка си. Споделяше вонята и лепкавата купа с овесена каша, която Алин получаваш един път дневно. След като видя инквизиторите да идват и да си отиват, след като изслуша внимателно думите им, беше попитала изтормозената си, пребита майка дали Господ не може да ги спаси.

— Не и Господ — засмя се Алин, красивата Алин, чиято прелест, дори самата Инквизиция не можеше да съсипе. — Не и Господ. Някой друг — да, ако това ще послужи на целите му. Ако ли не… е, за нищо не съжалявам. Прегърнах Силата и я използвах. А тя ме заведе далеч.

Но не достатъчно далеч, помисли си детето, когато, един плъх притича по омазания с тиня под. Не достатъчно далеч, за да ни избави от това. Естествено, не можеше да изрече мислите си на глас.

Джулиана се взря внимателно в майка си, която се уви плътно във въшливата си роба и легна да спи. Тя, Магдалената, спеше като дете, докато нейното собствено стоеше будно и мислеше.

Джулиана познаваше, единствено живота на Алин, но прецени, че трябва да има и по-добър. Разсъди, че сигурно е възможно да помагаш на хората, без те накрая да те намразят. Нещо я навеждаше на тези мисли, въпреки, че момиченцето никога не бе видяло подобен пример. Хората, на които Алин бе помогнала, бяха тези, които най-страстно желаеха смъртта й. Джулиана си спомни Соланж, Пиер и Евиан. Как само умоляваха майка й за помощ, а после се обърнаха срещу нея.

Сега лъчите на пълната луна нахлуваха през решетките на прозореца и отпечатваха сянката на кладата, издигната за Алин, върху стените на затвора. Изгарянето на Магдалената беше определено за утре. Мълвеше се, че половината страна е пристигнала в Лион да види края й. Хората, особено търговците, били замаяни от щастие, при мисълта за предстоящото зрелище. Май всички бяха щастливи, с изключение на детето Джулиана. Тя беше твърдо решена да спаси майка си.

Но нямаше и най-бегла идея как. И в отчаянието си започна да шепти наум молитвата, на която един благ свещеник я беше научил. Думите отекваха в съзнанието й.

Помогни на майка ми. Помогни на мен. Освободи ни.

И точно тогава куцият мъж дойде, загърнат в черна пелерина. Той просто отключи вратата на килията им и влезе. Джулиана го загледа, отворила широко и бездруго огромните си очи в израз на удивление. Мъжът не беше придружаван от стражата и не носеше факла, но месецът изпълваше килията със светлината си и Джулиана ясно го виждаше. Алин се събуди и не особено успешно се помъчи да скрие облекчението си. Насиненото й, оцапано със засъхнала кръв лице, рязко се беше вдигнало нагоре с гротескна усмивка на устните.

— Господарю — беше казала тя, добавяйки по-нежно — Съпруже.

В този момент Джулиана застана нащрек. Ако този мъж беше съпругът на майка й, дали не беше и неин баща? Тази мисъл я сгря и тя поиска да го зарадва, да му се понрави. Искаше баща й да я хареса. Искаше той да я отведе от това отвратително място и да я заведе вкъщи. Усмихна се на мъжа и изтупа сламките от мръсната си лекьосана дрешка. Приглади дългата си кестенява коса, пожелавайки си тя да беше ослепително руса като на майка й. Знаеше, че мирише лошо и това я притесняваше. Искаше да е красива като Алин, за да я хареса баща й. Искаше той да й даде дом.

По всичко личеше, че куцият мъж не се нуждае от кой знае колко увещания. Той отиде първо при Джулиана и се надвеси над нея, без да обърне внимание на Алин. Момиченцето усети ласката на нежните му пръсти, които повдигнаха брадичката му, усети изгарящото сребро на очите му, когато той я погледна.

Мъжът се усмихна и кимна.

Онази нощ тримата бяха излезли от затвора: Джулиана, Алин и непознатият мъж, който бе съпруг на майка й и вероятно неин баща. Бяха излезли безпрепятствено от този затвор със стотици стражи и хора, заспали на земята — зрители, които с нетърпение очакваха утрешния цирк с кладата на Алин. Мъжът ги беше оставил при портите, но те двете — Джулиана и майка й — бяха останали живи, за да отидат на изток, в двора на султан Мурад, предшественикът на Баязид. В известен смисъл там намериха някаква свобода.

От онзи ден Джулиана смяташе, че странникът със сребристите очи е бил отговорът на молитвите й, но въпреки това, той я плашеше. Беше се отдръпнала, когато сухите му пръсти докоснаха бузата й, бележейки я като свое притежание.

От години Джулиана не се бе сещала за този човек. Досега.

10.

Домициана хареса знахарката от самото начало. Естествено, не й го показа. За членовете на семейство Вениер бе важно да се държат на разстояние от слугите, госпожа Клаудия винаги бе подчертавала грижливо това. Раболепната старица смърдеше ужасно, но Домициана реши, че тази беда лесно може да се поправи. Всеки сантиметър от роклята на знахарката беше покрит с ръчно направени амулети и талисмани. Малки дървени фигурки висяха от ушите й на медени телчета. Безобразие! И все пак една баня с ароматични масла, малко нови дрехи — наистина нямаше да се охарчи много. След това можеше да задържи старицата за постоянно. Имаше нужда от някой близо до себе си.

Домициана се отегчаваше от майка си и се плашеше от баща си. Дори в нощта на годежа й, той бе попитал защо граф Оливие не я е изпратил до стаята и, оставяйки на него и госпожа майка й тази важна задача. Вярно, че кавалерското поведение на графа бе много важно, а уважението, което й отдаваше — абсолютна необходимост, но все пак тази липса на предприемчивост от негова страна не вещаеше нищо добро. Не бе нужно никой да й напомня, че Оливие не изгаряше от желание да я целуне и че е прекарал половината време в зяпане на детето Джулиана — Джулиана, която съвсем очевидно не беше вече дете! Домициана не беше глупачка и надушваше опасността.

— Той направо е хлътнал по повереницата си — беше отбелязал Лучано. Заплахата от манастир надвисна в гласа му.

Клаудия се беше позовала на болестта й. Първо с ласкави думи, после с по-груб тон бе успяла да накара съпруга си да млъкне. Но въпреки това предупреждението бе изречено и остана между тях като призрачно присъствие.

Не, Домициана се радваше, че е болна и отделена от двамата си родители. Надяваше се на нещо заразно, което да ги държи на страна неопределено дълго време. А грижите на тази злобна, дребничка старица бяха доста забавни. Знахарката я разсмиваше и тя започваше да се оправя. Всъщност отдавна не се беше чувствала по-добре. Вещицата я беше накарала да си легне върху пухен дюшек, застлан с изгладени ленени завивки. Стаята ухаеше приятно на подправки и билки. Не й задаваше изнервящи въпроси, например защо граф Дучи Монталдо не я обича. Не очакваше от нея да бъде красива и послушна.

— Значи ти си селската лечителка — каза Домициана. Това не беше въпрос.

Старицата кимна и се усмихна. В устата й нямаше нито един зъб.

— Е, старо, кажи ми какво точно правиш.

— Много неща, хубавице ненагледна. Много неща.

Домициана бавно се надигна от леглото. Подпря се на пет-шест възглавници, напоени с аромата на лавандула, които Вениерови си носеха от Венеция. Човек никога не знаеше какво ще завари отвъд Венето и най-добрата тактика бе да си готов за всичко. Домициана беше възхитена от старицата пред себе си — и от знанието, което може би тя притежаваше.

— На първо място, страхотно умея да събуждам живеца у мъжете, ако ме разбираш какво ти говоря. — Очите й проблеснаха хитро. — Особено ако мъжът си хаби живеца по друга. Знам как да го накарам да се върне при подходящата жена.

От леглото се чу остро поемане на дъх и старата вещица се изкикоти. Знаеше, че е приковала вниманието на Домициана.

Годеницата на Оливие.

За един кратък миг страхът овладя Джулиана, която стоеше пред вратата на Домициана. Горещо си пожела да е, където и да е, само не и тук, но все пак би предпочела да е в своята стая, в стаята на Франческа с нейната девствена простота и чиста миризма на пресни билки и кедрово дърво. Беше дошла да отдаде почитанията си на госпожа Домициана и знаеше, че в стаята ще е адски задушно, че във въздуха ще се носят пикантни и упойващи аромати, ще дими и тамян. Врачката също щеше да е там: сега тя не се отделяше от младата господарка. Елизабета и Домициана бяха станали неразделни като гърне и похлупак — поне според Сабата, която беше на „ти“ с всички клюки в замъка. Джулиана на няколко пъти забеляза, че момичето се кръсти при споменаването на знахарката. Другите можеха да смятат Елизабета за безобидна, но Сабата не беше на това мнение. Нито пък Джулиана.

Тя се постара да пропъди лошото предчувствие. Напомни си, че е дошла да види господарката Домициана. Искаше да узнае повече за бъдещата съпруга на своя настойник. Вярно, че я бяха повикали, но можеше да откаже. От деня, в който с Оливие първо се скараха, после се целунаха и накрая пак се скараха (или когато тя се скара с него, целуна го и пак се скара с него), животът й сякаш се беше превърнал в един безкраен спор с нейния опекун. Джулиана скръбно си помиели, че вече е достатъчно опитна, за да се справи и с годеницата му.

Все пак Домициана беше на легло и частица от нея искаше да помогне, чувстваше се длъжна да помогне. Джулиана би желала да обезщети онази открадната целувка и сигурността, че би откраднала още, само да можеше.

Е, не можеше. Оливие я отбягваше, тя него — също.

Джулиана почука на тежката дъбова врата и бързо й отвориха. Домициана спеше в традиционната стая на графиня Дучи Монталдо. Навремето това бе спалнята на Бланш, Оливие бе роден тук. Тази стая имаше връзка с неговата. Сабата й беше прошепнала, че Вениер са настояли дъщеря им да бъде настанена именно тук. Те бяха изключително педантични в подчертаването на знаците на техния ранг. „Въпреки че нямат много пари“ — беше казала младата девойка. Очевидно желаеше да каже повече, но Джулиана се беше престорила, че не проявява интерес. Болеше я да чува каквото и да е, свързано с Домициана, особено ако то е лошо. Не можеше да обясни на никого какво изпитва, следователно не се и опитваше.

Наоколо нямаше походни легла, както по времето, когато Бланш управляваше в Белведере. Обикновено при господарката на замъка спяха слугини или млади дами, но сега нямаше следа дори от сламеник за камериерката на Домициана. Графиня Вениер беше помолила да я настанят чак в другия край на етажа за знатни особи. Клаудия беше обяснила, че изпитва слабост към гледката на възвишенията, но хълмовете, които се разкриваха от онзи висок прозорец с решетки, бяха всичко друго, но не и живописни през зимата. По-малката дъщеря Джиневра също получи стая на друго място. Белведере беше голям замък и разполагаше с много покои. Мястото не беше проблем и поне за Джулиана беше очевидно, че Оливие предпочита бъдещата му невеста да си няма пазачки.

Три прислужнички, облечени с рокли от скъп плат в цветовете на семейство Вениер, въведоха Джулиана вътре. Графиня Клаудия стоеше плътно зад тях и се засуети между Джулиана и тънката фигурка на леглото.

— Тук е твърде горещо — отбеляза графската повереница. — Мъртвешки задушно. — Спомни си болния Джакомо и потискащата жега в бедняшката къщурка. Забеляза, че Джиневра също е в стаята и прилежно работи над гергефа на светлината на една свещ.

Елизабета изсумтя възмутено до леглото. Веднъж бе прокудена от селото, нямаше намерение да допусне това да се случи повторно, и то от по-удобните покои в замъка. Но сега нямаше такава опасност. Не и с нещата, на които учеше Домициана. Не и с малките кукли, които бяха скрили грижливо. Но може би беше най-добре да се застрахова:

— Тя няма да ни помогне — изръмжа. — Тя е стисната хитруша и много ревнува силата си. Няма да ни даде и трошица от нея.

— Ти по-добре излез — нареди Домициана и изчака вратата да се затвори.

— Дъщеря ми е болна — съобщи Клаудия. — Може би не е нищо сериозно, само умора от пътуването. Но в края на краищата това е Белведере и има други неща, които трябва да се вземат под внимание. Замъкът има нечиста история. Предпочитам да не рискувам.

— Ако говорите за чумата, няма опасност — възрази Джулиана. Знаеше, че смъртта е гостувала тук, но не смяташе Белведере за нечист или опетнен. — Каквото е станало, е било отдавна и по една злощастна случайност.

— И все пак… — потрепери госпожа Клаудия. Тя махна с отрупаната си с пръстени ръка и прислужничките се оттеглиха. Графинята отново насочи вниманието си към Джулиана. — Чух, че си дъщеря на вещица и може би си също като майка си.

Лицето на Джулиана замръзна, но Клаудия се направи на невидяла. Тя улови Джулиана и я придърпа в центъра на претоплената стая.

— Няма значение какво приказват за майка ти — бързо поде тя. — Алин не ме интересува, въпреки любопитните разговори над тежките софри дали наистина е била виновна и как ли се е спасила от кладата. Ти обаче ме интересуваш. Говори се, че притежаваш Силата, слугите казват, че си излекувала както граф Оливие, така и някакво дете. Дъщеря ми се нуждае от твоята сила. Заради нея те повикахме.

— Имате си Елизабета — възпротиви се Джулиана. — Уменията й могат да изцелят госпожа Домициана.

— О, ние не се нуждаем от теб за знахарство — напевно изрече Клаудия. — Дъщеря ми се възстановява добре. Бихме искали помощта ти за друго.

— Ела тук — нареди Домициана. — Дръпни онова столче до леглото ми. Имам да ти покажа нещо.

Тя се надигна сред снежнобелите ленени завивки и кожите, с които бе покрита. Джулиана се доближи и забеляза, че един гоблен е сгънат спретнато и оставен на леглото. Върху канавата различи очертанията на елен. Клаудия също направи стъпка напред. Само Джиневра остана в своя ъгъл, но за миг вдигна поглед от бродерията си и в очите й светна пакостливо пламъче.

— Заради себе си искат да се направиш на врачка — изчурулика тя. — Искат да узнаят какво ще се случи и какво да правят те.

Клаудия яростно се извърна. Лицето й беше пребледняло от гняв.

— Как смееш да приказваш такива неща, Джиневра! Нямаме намерение да молим госпожа Джулиана да предостави услугите си на наше разположение!

Джулиана не пропусна почтителното обръщение, което Клаудия бе поставила пред името й, чу бездиханното очакване в гласа на графиня Вениер.

Проследи погледа й до картите, наредени върху масичката до леглото на Домициана. Никога не бе виждала толкова прекрасна колода таро и възторжено я похвали.

— Изработени са във Франция по наша поръчка — пошепна Клаудия и в нетърпението си докосна Джулиана по лакътя. — В Лион. Там са ненадминати в този род неща, поне такива са нашите сведения. Това не беше ли родният град на майка ти? Проблемът е, че нямаме идея какво се прави с тях. Как се четат. Сметнахме, че ти би могла…

Тя остави молбата си неизречена, но съвсем ясна — типично в духа на една благовъзпитана дама от знатните Вениер. Роднина на самия дож по сватовство. Този ден Клаудия не желаеше да я обиди и Джулиана чудесно си даваше сметка за това. Сега дамите нямаха време за глупавите си игрички, кой кого наскърбил, не и когато искаха да им предскажат бъдещето.

Един пън се разпадна в огъня, пръскайки рой искрици. Мирисът на тамян беше натрапчив, но не задушлив както преди. Джулиана бе свикнала с него и дори и харесваше. Нещо я привлече към картите.

Те бяха прекрасни, много по-красиви от протърканата колода на майка и, а Алин ги бе получила в дар от везира на султана. В мюсюлманския свят, гадаенето бе също толкова строго забранено, колкото и в християнския. Но то съществуваше и тук, и там. Винаги щяха да се намерят страхливци, които да си платят, за да бъдат успокоени.

Гърбът на всяка карта бе боядисан в индигово синьо, което бе изключително скъп цвят. Пигментът стоеше грапаво върху плътната, здрава повърхност на картона. Предниците на картите бяха изрисувани със злато — истинско злато. Не само със злато — присъстваха кардамон, алено и наситено черно, но тъкмо златото веднага се набиваше на очи. Може би, защото то притежаваше неустоима жизненост. Картите бяха разстлани спретнато върху масичката и Джулиана изпитваше непреодолим подтик да докосне поне една. Да я преобърне.

Докосни ме. Почувствай ме. Обърни ме. Освободи Силата.

Още един пън беше погълнат от разискрения огън. Джулиана много пъти бе виждала майка й да се допитва до картите, да ги преобръща неспирно в ръцете си, гальовно да ги милва. Рядко й позволяваха да остане, когато Алин гледаше на клиент. Това бяха тържествени случаи, сериозно планирани предварително.

Магдалената винаги се гласеше в коприни, кичеше се с бижута и приемаше клиента в стая, пълна с цветя и разнообразие от пикантни миризми. Тя старателно поддържаше впечатлението, че животът я е затрупал с блага. Какъв беше смисълът да изглежда например като стара мома, когато някой търсеше помощта й, за да спечели избраника на сърцето си? Какво би могла да знае една стара мома за любовта? Така се държеше Алин пред клиентите. Но когато хвърляше картите сама — е, това бе друга работа. Бе нещо, което плашеше Джулиана и същевременно я привличаше. Особено когато майка й ясно можеше да види значението на картите, когато не бе нужно да крие, че предвижда смърт и разруха и да облича в любезни слова знанието си. Тогава Алин яростно стискаше картите с треперещи ръце. Потта се стичаше по изопнатото й лице. Роклята и бижутата бяха най-малката й грижа, Алин трепереше.

Ето такава беше майка й. Ето такъв беше истинският живот на една вещица. Силата използваше нея, не обратното.

О, да, но Силата…

Златната змия от карти сякаш се изви — съвсем мъничко. Ръката на Джулиана се протегна. Графинята шумно пое дъх.

И тогава нещо издумка лекичко в съседната стая. Очевидно това бе граф Дучи Монталдо или някой от войниците му, но нямаше значение. Непоправимото беше сторено. Магията беше разрушена. Домициана изпусна затаения си дъх, когато Джулиана прибра ръце и се отдръпна по-далеч от картите.

— Нищо не знам — каза тя и извърна поглед. — Мога да ви помогна с традиционните си лечителски умения, с билки и природни церове. В Ориента научих доста неща. Но не знам нищо за тези карти. Не знам какво може да се прави с тях. — Лъжата не й се отдаваше, но Джулиана упорстваше. — Не мога да ви предскажа бъдещето. Не мога да го променя.

А на тях им трябваше човек, който може.

— Видя ли й лицето? — бездиханно прошепна Домициана. По бузите й бе избила трескава руменина. Трите жени едва изчакаха вратата да се затвори след Джулиана, за да се скупчат заедно. Дори Джиневра заряза гоблена си и се приближи до леглото. — Видяхте ли как очите й се промениха, щом зърна картите?

— Промяна в светлината — отвърна госпожа Клаудия. Беше очевидно, че й се ще това да е обяснението. — Но все пак…

— О, моята бъдеща повереница знае нещо — изтананика Домициана със зареян поглед. — Само че не желае да го сподели. Точно както казва знахарката, пази си знанието като зло куче. А може би иска да задържи Оливие за себе си, като използва своята сила и някои ловки трикове.

Джиневра вдигна поглед.

— Джулиана не ми изглежда човек, способен на интриги и преструвки. Също така ми се струва, че не са й нужни никакви хитрости, за да задържи лорд Оливие. По всичко личи, че той е достатъчно привързан към нея. В противен случай вече да се е озовала обратно на път към Арнонкур Хол. Това би бил най-логичният вариант, като се има предвид характера на графа.

Клаудия преглътна резките думи и си пое дъх, преди да отговори:

— Разбира се, че е привързан към Джулиана — каза тя на най-малката си и най-нелюбима дъщеря. — Нейната майка му спаси живота. Той лично ни го разказа във Венеция. Не бива да забравяме, че тя е вещерско чедо. Видя нещо в тези карти. Аз лично съзрях един особено израз на лицето й, в очите й.

Домициана погледна майка си и двете се усмихнаха, когато Клаудия се наведе към бродерията си.

— Радвам се, че не ни е казала каквото и да е, ако въобще е видяла нещо, в което много се съмнявам — обади се Джиневра с несвойствена за нея грубост. — Грехота е човек да иска да узнае бъдещето си, да не говорим, че е абсолютно излишно. Графът е сгоден за Домициана и ще се ожени за нея. Не са ви нужни някакви си чуждоземни карти, за да разберете това.

Домициана се усмихна и се изтегна по-удобно на възглавниците.

— Да, обаче казват, че графиня Бланш поръчала да изготвят хороскопи — и то на монасите в „Сан Марио“, представяш ли си! На тези свети мъже…

Майка й кимна и сряза копринения си конец със зъби.

— Графиня Бланш е французойка, а французите ги разбират тия работи. Само виж Алин.

— Казват, че предсказанията й били изключително точни — сладостно въздъхна Домициана. — Също така се говори, че били изречени с омайни слова, прекрасни като тези карти.

Джиневра изсумтя недоверчиво:

— Точни или не, графиня Дучи Монталдо не е видяла нищо в тези хороскопи, благодарение на което да предотврати смъртта на мъжа си и синовете си. Те й казвали кога да очаква пълни кошери с мед и далечна война, но не споменали и думичка за чумата, която почерни душата й. Чувала съм, че винаги е така. Звездите ти помагат за баналностите — важните неща човек трябва да научи сам.

— Ама че си глупачка — сладко изгука Домициана. — Човек трябва да се възползва от всякаква помощ, когато я има. Досега не съм видяла ухажорите да се борят със страшни змейове, за да спечелят ръката ти.

Клаудия се направи, че не е чула последното.

— Загубата на графиня Бланш беше голяма — набожно се съгласи тя. — Но все пак й останаха една дъщеря и един син. Дъщерята има сполучлив брак, а синът е на път да сключи такъв. Не беше благородно от нейна страна толкова дълго да скърби по покойниците. Ето, Отавия Вали даже ми каза, че тайно си посръбвала винце — и то не малко. Това е абсолютно падение за благородничка от нейния ранг — и с нейните претенции. Човек започва да се съмнява дали Венеция трябва да се забърква с Франция в тази свещена война.

— Сякаш светостта има нещо общо с войната — изсумтя Джиневра. — Всеизвестно е, че Венеция се намесва единствено за да защити търговските си пътища. Ако те не бяха застрашени, Баязид можеше да превземе половината свят, в това число и владенията на крал Шарл, а ние само щяхме да мърморим съчувствено. Нямаше да си мръднем пръста, за да помогнем.

— Имаше нещо, когато Джулиана приближи тези карти — смени темата Домициана. — Ти го усети, майко. Дори Джиневра го почувства.

По-малката сестра се поколеба за миг и кимна.

— Имаше нещо — неохотно додаде тя.

— Тя иска да запази знанието за себе си — продължи Домициана. — Не ще да го сподели. Но аз познавам човек, различен от нея. — Тя се надигна на възглавниците и разклати сребърното звънче до леглото. — Може би ако Елизабета ни е от полза, ще намерим място за нея в някоя каруца на връщане към къщи. Вече изглежда много по-здрава. И по-чиста, да не забравяме. Винаги ме е изумявало какви чудеса върши една гореща вана.

— Домициана… — предупреди я Джиневра.

Твърде късно. Вратата вече се отваряше пред прегърбената, но триумфираща Елизабета.

Клаудия ведро поднови заниманията си с иглата.

Клаудия лежеше будна в нощта, слушаше хъркането на съпруга си и мислеше. Когато се сетеше за най-малката си дъщеря и най-вече, когато Джиневра бе далеч от нея, тя се опитваше да я обикне. Дълг на майката бе да обича децата си, а Клаудия, ако не друго, то поне изпълняваше задълженията си като майка. Цяла Венеция го знаеше и високомерните венецианци понякога — но невинаги — й прощаваха ниския произход заради това.

В края на краищата Джиневра бе най-малката й дъщеря, плът от нейната плът и тази на скъпия й Лучано. Тя в по-голяма степен от трите си сестри приличаше на баща си. Притежаваше стройната му гъвкава фигура и благородни черти, типични за аристократите Вениер от поколения насам. Височайшите роднини по мъж на госпожа Клаудия обичаха Джиневра.

Но лично Клаудия обичаше Домициана.

Домициана беше нейно дете — само нейно. Спор да няма, Лучано бе бащата — в противен случай рискът нямаше да й донесе нищо, освен позор и евентуална смърт. Баща й щеше да я убие, когато си проличеше, че е бременна, и никой нямаше да я защити дори и с дума.

Тъкмо заради Домициана, Клаудия, която произлизаше от добро, но не и благородно семейство (а Венеция бе град, в който само синята кръв е от значение), успя да си хване такава страхотна партия като Лучано. Заради Домициана сега бе Вениер от толкова отдавна, че повечето хора бяха забравили за скромния й произход. Онези, които не бяха забравили, предпочитаха да не си го припомнят, поне на публични места. Естествено Клаудия съзнаваше, че хубостта й е допринесла значително, и особено креватните й умения. Но не можеше да отрече, че тъкмо заради Домициана е постигнала мечтите си. В замяна беше готова да обърне света, но да даде на красивата си щерка това, от което отчаяно се нуждаеше.

Да, въздъхна Клаудия и се прилепи до съпруга си. Когато си тръгнеха след два дена, щеше да вземе баячката със себе си. Щеше да я заведе във Венеция. Когато отиваш на лов за лъв, важно е да използваш всякакви мрежи.

Нима не го бе доказала лично? И не беше ли доволна?

11.

На следващата вечер двамата графове си приказваха над чашите с вино.

— Не е Европа да не е очаквала проблеми от изток — изкоментира Лучано Вениер. — Водили сме много кръстоносни походи срещу мюсюлманите. От поколения гледаме в тази посока с тревожни предчувствия. Но в интерес на истината Ориентът, както го наричаме с оттенък на загадъчност, се простира изключително далеч, отвъд обширните граници на морета, равнини и планини. Там властват хора с различна религия. Те са неверници и затова са осъдени да попаднат в ада след смъртта си. Който и да е свещеник, рицар, селянин или просяк може да ти го каже. — Лучано отпи от виното си. — Това е много добро. Ваша реколта ли е?

Кимването на Оливие изглежда го задоволи й Вениер отново отпи, преди да продължи:

— Ето защо проблемите на изток и силата на Османската империя не ни уплашиха. Всички смятахме, че който и да е проблем със султана може да бъде бързо разрешен. Не, главната грижа на Европа не се криеше в заплахата, спотаена отвъд планини и морета, а в нейните собствени свещени граници.

Оливие мълчеше. Предпочиташе Вениер да говори.

— От битката при Поатие преди почти четирийсет години, Франция и Англия димят и понякога избухват една срещу друга. В една война с много продължения те се джавкат като улични псета за граници и територии. Занимават изкусните си посланици с проблеми като, кой на кого дължи обезщетение и данъци и кой има право над пристанището Кале. Тези талантливи люде можеха да си уплътнят по-смислено времето, като изчисляват колко ангела могат да се поберат върху повърхността на една игла. Естествено, по-дребните рицари, в по-дребните страни не могат да оставят решаването на тези изключителни въпроси без помощта на своите мечове и предявяването на собствените си грабителски претенции. И така плъзна раздорът. Земята, която Карл Велики някога беше обединил в сплотена и силна Европа, сега непрекъснато се раздробява на все по-малки късчета.

Оливие слушаше своя бъдещ тъст с изострено внимание. Винаги беше смятал Лучано за нещо като смешник, незначителен член на велик род, попаднал под чехъла на волевата си жена. Но разсъжденията му бяха интересни и Оливие го насърчаваше с уместни забележки:

— Но това, изглежда, не разтревожи особено европейците — деликатно подхвърли той. — Ние сме християни, следователно Бог е на наша страна. Поне такова е преобладаващото мнение. Открай време е решено, че ще разбием неверниците в лесна, но славна битка… някой ден. Междувременно това е всичко, за което Шарл VI може да се сети, за да обедини кралството си и да подчини могъщите си чичовци, херцозите на Бургундия и Анжу. Единствената утеха, която му остава, докато се разправя с тези двама непокорни — поне в миговете му на просветление, когато лудостта не го владее, — е в сигурността, че кралският му братовчед Ричард II се бори да обуздае собствените си благородници. Това не е лесна задача, особено като се има предвид, че Ричард е принуден да си има вземане-даване с Томас Удсток, херцог Глочестър. Този човек абсолютно потвърждава поговорката, че шило в торба не стои.

— И все пак кралствата им бяха силни — прозорливо отбеляза Лучано и разкърши рамене. — И англичанинът, и французинът си лягаха със съзнанието, че собствената му кауза накрая ще победи благодарение на Божественото право на владетеля. Различните битки осигуряваха препитание на рицарите, които май по природа са устроени така, че не ги свърта на едно място. Значи караницата на тези двамата можеше да продължи до безкрай, ако не беше един ключов фактор.

Сега беше ред на Оливие да се разкърши.

— Италия — каза той.

Лучано се засмя.

— Кръстили са ни „струпване на земя“ по липса на по-добро наименование. Чудят се как някой може да нарече такова място „страна“, когато то не е нищо повече от съвкупност от воюващи градове-държави и надути общности, които изглежда са непрекъснато заети с кръвопролития и междуособици. Враждата между Флоренция и Сиена още не беше свършила, когато се разрази нова между Генуа и Рим. Битки, препирни, спорове и хитра дипломация — това се случва у нас. Северноевропейците забравят своите проблеми и удивено клатят глави, докато гледат как в слънчева Италия се колят и страстно си пожелават, това да е само една поучителна приказка, а не реалност.

— Иска им се — изсмя се Оливие.

Граф Вениер се присъедини към веселието му:

— Първо на първо, Италия контролира парите в Европа чрез едни от най-прочутите банкерски фамилии в Сиена и Флоренция. Изпъква личността на миланеца Джан Галеацо Висконти. Той е прозорлив човек и аз изключително му се възхищавам. Още приживе се превърна в легенда, когато, боравейки ловко с лоста на финансите, възползвайки се от затрудненото положение на френската хазна, успя да издейства за любимата си дъщеря Валентина ръката на брата на френския крал.

— Ситуацията, изглежда, е нагарчала — дълбокомислено изтъкна Оливие.

— Фактът, че онзи кралски развейпрах изоставил невестата и предпочел да си вземе за любовница кралицата, комай не безпокои твърде много обичливия баща. Нищо, че клетата Валентина била публично опозорена и обвинена в магьосничество, Джан Галеацо, като истински мъж на място, изобщо не се впечатлил. Промърморил нещо за Божията воля и продължил да търгува с Франция. Даже увеличил броя на сделките си.

Оливие не споделяше възхищението на Лучано за владетеля Висконти и ловко смени темата.

— На Европа й беше достатъчно зле, докато хитрата ни страна контролираше паричните потоци на света, но освен това успяхме да се вкопчим в единствения път към Изтока. Папата седи достолепно на престола си в Рим и оттам управлява света.

— Естествено, нещата не се представят точно по този начин — отвърна Лучано и изкусно се нагоди към промяната в разговора. — За да сме точни, църквата е отговорна за душите ни и това какво е най-добро за тях. Толкоз. Въпросът е, че душата е мъгливо понятие. Дори нашите велики алхимици не успяха да я видят или претеглят на кантар. Тя би могла да обхваща малко, но би могла да обхваща много. Последните папи настояват, че тя обхваща всичко, включително и този преходен свят. Разбира се, множество могъщи владетели, като започнем с император Фридрих Барбадоса, са поставяли тази теза под съмнение. Един по един, тези владетели бяха принудени — съвсем буквално — да паднат на колене. Папата не само, че има власт над техните безсмъртни души, но и решава кого да анатемоса. Една негова дума и цяло село или дори цяла земя, могат за една нощ да се превърне от благоденстващи в отлъчени.

— Такава власт непременно създава врагове — отвърна Оливие.

Лучано отново отпи от виното си.

— И французите го възприеха така. Филип Хубави реши да замени неудобния римски папа с друг в Авиньон. Естествено, това е на френска територия и от само себе си следва, че новият църковен глава ще е французин.

— Англичаните, от друга страна — намеси се Оливие, — яростно се придържат към трона на Свети Петър в Рим. Той се е превърнал в тяхна собственост.

— Това е всеизвестно. Даже бедните селяни си казват молитвите според това, кого папата е предпочел за техен сюзерен.

— Така се роди Великата схизма. Изглежда, всички намериха някаква полза от нея.

— И докато цяла Европа бе заета с тези невероятни маневри, султан Баязид и неговите войни, сред тях и изключително способният Доган бей в Никопол, крояха, планираха, завоюваха и изчакваха, а в същото време империята му все повече се сплотяваше — завърши Лучано. — Виното ви е превъзходно. Имате ли още от него?

— Джулиана няма да дойде с нас. — Граф Дучи Монталдо беше гневен и непреклонен. — За нищо на света.

Рицарят Дьо ла Марш, вещ в изкуството на дипломацията, остави лицето си да говори, докато устните му бяха като запечатани. Той многозначително повдигна вежди и зарея поглед на изток. Тъжно поклати глава и сякаш измина цяла минута, преди да изрече:

— Да бъде волята ви, графе. — Измина още един миг, след което Гасиен добави: — Може би тя ще ни бъде от помощ? Може би си струва да я вземем с нас?

Оливие не бе убеден. Ако гостенинът му не беше такъв знатен благородник, просто би му обърнал гръб, за да продължи с изучаването на картите. Но кавалерството изискваше от него отговор:

— Не проумявам с какво ще ни е от полза моята повереница в битките. Телосложението й е твърде крехко, за да размахва боздуган.

— Нямам никакво желание Джулиана да припарва до бойното поле в България. Все пак ми се струва, че няма да ни е излишна във Венеция.

— Във Венеция? — Оливие не успя да скрие изненадата си. Погледна бургундеца право в очите. Голямата зала тътнеше от дрънченето на мечове и щитове на двора, докато двете армии се приготвяха за война. За миг и двамата рицари се смълчаха.

— Във Венеция — повтори Гасиен. — Както добре знаете, тази битка ще започне дълго преди да стигнем кое да е бойно поле. Което ме подсеща да ви питам за раната ви. Заздравява ли добре? Надявам се, че падре Гаска се грижи за нея във времето между две пътешествия до близките манастири.

Разбира се, накрая Дьо ла Марш щеше да каже какво е научил от съгледвачите си — но само ако наистина не бе планирал покушението. Тогава всичко щеше да стане ясно.

— Аз — и раната ми — вървим на добре — отвърна графът. — Нашият учен францисканец е способен лечител.

— А госпожа Джулиана е добра болногледачка. — Гасиен се усмихна, но очите му останаха студени.

Двамата мъже се втренчиха един в друг. Името на Джулиана зареди въздуха в стаята с напрежение. Решително извитата уста на Гасиен подсказа на Оливие, че информацията на бургундеца не е само от съгледвачи. Той самият бе събрал част от нея.

— Наистина повереницата ми се справи много добре, докато боледувах.

— И във Венеция ще се справи добре — заяви Гасиен и отиде до прозореца с железни решетки, обръщайки гръб на домакина си. — Нека не си губим времето с глупости. Намираме се в Италия и без да обиждам вашето семейство или отечество, и двамата сме наясно със значението на този факт. На всеки град или съюз, който ще приветства кръстоносния поход, противостои друг, който ще стори възможното — и невъзможното — за да не се състои никога тази Свещена война. Някой, който не желае Венеция да участва в начинание, водено от французите, вече се е опитал да ви рани сериозно — или дори да ви убие.

Оливие слушаше.

— Този някой може да е практически всеки — продължи Гасиен. — Човек моментално се сеща за султана, който би предпочел Венеция да запази неутралитет, за да не прекъсва търговията с Италия. Или пък някой във Венеция води двойна игра? Джан Галеацо Висконти например?

— За какво му е? — Тонът на Оливие стана рязък. Представата за възможно предателство от страна на Висконти също му беше хрумнала. — С френския крал изглеждат такива добри приятели. Носят се слухове, че той ще подпомогне със свои пари — нещо, което рядко се случва — френската авантюра на Балканите.

— На пръв поглед Галеацо сътрудничи. На пръв поглед е доволен — повтори Гасиен. — Да, но Галеацо е човек с много лица. Венеция, чиито сухопътни войски са под твое командване, наскоро победи Генуа, която е под негова закрила. Това би било силен подтик за възмездие, особено за мъж, несвикнал да прави компромиси, какъвто Джан Галеацо определено е. Наредил е да удушат собствения му чичо Бернабо, за да се добере до неговото наследство, както съм сигурен, че знаеш.

Оливие кимна. Та кой не го знаеше? Самият Джан Галеацо, по принцип потаен човек, не го криеше!

— Струва ми се, че желанието му за отплата няма нищо общо с Венеция, а напротив, с Франция — каза Гасиен. И по-специално, с френския крал. Разбира се, вие сте чували, че той успя да ожени дъщеря си Валентина за брата на краля и че тя ще бъде изпъдена, защото се оказва пречка за незаконната връзка на съпруга си със собствената му снаха, кралицата.

— Да, знам — иронично подхвърли Оливие, който си беше спомнил дискусията с Лучано Вениер. — Доста се говори за това, но не очаквах точно от вас да го споменете.

— Този човек ще опита отново — каза Гасиен и се извърна, за да срещне погледа на Оливие. — Това е неизбежно. И ако този човек е султанът, той ще изпрати шпиони във Венеция, и то не един и двама. Градът ще се пука по шевовете от тях и няколко ще бъдат прикрепени към вас. Джулиана знае турски, а също много от езиците и диалекти, говорени в България и съседните страни. Знае и арабски, на който османците водят писмените си дела. От нея ще излезе чудесен секретар.

— Наясно съм с тези подробности — присмя му се Оливие. — Но защо ми е дотрябвала жена за секретар?

— Защото разпознава безпогрешно различните произношения. Това е една от големите й дарби. Може да ви каже откъде идва конкретен човек не по думите, с които си служи, а по начина, по който ги изговаря, дори ако акцентът му е замаскиран от години, прекарани в чужда земя. Полезен талант, който ще ви е необходим. Докато се стягате за война, мнозина ще ви навестят във Венеция. Не е зле да разполагате с някой, който да ви каже дали конкретен човек наистина е този, за когото се представя.

— Вече съм решил, че Джулиана се връща в Арнонкур Хол, където ще е под опеката на сестра ми.

— В такъв случай ви моля да преразгледате решението си за ваше собствено добро.

— За мое, или за ваше? — попита Оливие.

Мъжът, когото Джулиана обичаше, и мъжът, който я обичаше, застанаха един срещу друг. Над тях пряпорците, които поколения войни от рода Дучи Монталдо бяха развявали в сражение, висяха от изнесените греди заедно със заграбените пряпорци на победените врагове. Всички знамена се полюшваха на течението от покрива.

— Тя не ме иска — накрая изрече Гасиен. Гласът му беше тих и овладян. — Вече я питах.

— Преди да говорите с мен, нейния настойник? — Оливие не разбра защо изведнъж му стана толкова неприятно. Нямаше такива намерения. Но изведнъж откри, че се държи враждебно като Гасиен, но без да има основанията на французина.

— И какво точно поискахте от нея?

Усмивката на Дьо ла Марш беше самото олицетворение на иронията:

— Как какво, да се обвържем в свят брак. Не бих и помислил да предложа друго на жена, която уважавам колкото Джулиана.

— Направили сте такова нещо, без да говорите с мен предварително и да се помъчите да спечелите одобрението ми? — Проклет да е, ако се остави да бъде надигран от този бургундец. Знаеше слабите си места, особено когато ставаше дума за Джулиана, но нямаше да позволи на Гасиен да бъде негов съдия. Той беше граф Дучи Монталдо и настойник на Джулиана. Неин спасител. Ако този френски варварин го укоряваше в нещо, по-добре да изплюе камъчето.

И френският варварин направи точно това:

— Предвид на обещанията ви към госпожа Домициана… — започна Гасиен с преувеличена любезност. — Въпреки че още не бе пристигнала в Белведере, цяла Европа знаеше за намеренията ви към нея. Трубадурите пееха песни. Те с голямо нетърпение разнасят вести от едно място до друго — особено вести за любов. Та, предвид на обстоятелствата, реших, че като нищо ще сте преизпълнен с мисли за вашата почти-годеница, пардон, сега вашата годеница, за да ви остане време да помислите за бъдещето на повереницата си.

— Предвид обстоятелствата — глухо повтори Оливие. Мечът на Гасиен определено беше пуснал кръв. На французина трябваше да се отдаде заслуженото. Освен това, планът на Дьо ла Марш си имаше плюсове и Оливие ги съзираше въпреки гнева си.

— Госпожа Джулиана ще ни придружи до Венеция — най-сетне изрече той. — За после ще видим.

— Всички и особено участвалите в битки срещу него наричат султана „Йълдъръм“, което означава „Светкавицата“ — каза Гасиен. — Знаехте ли го?

Джулиана би могла да каже, че действително знае това и още много други неща за султан Баязид, а също и за големия турски пълководец Доган бей от Никопол, но си замълча. Вместо това кимна бърже с надеждата, че рицарят няма да продължи да говори за това. Двамата яздеха напред от основната върволица. Наметките им ги пазеха от лютия северняк — тосканците го наричаха Трамонтана, — който духаше, откакто потеглиха от Белведере преди два дена. Той заплашваше да е техен спътник, докато не достигнат лагуните на Венеция. Плющеше яростно, ала все пак не можеше да попречи на разговорите, откраднати между два негови порива. Джулиана беше благодарна за прекъсванията и за компанията на Гасиен. Верен на думата си, Оливие й беше позволил да придружи Златния отряд до Венеция. Официално беше наредил да я повикат, за да я осведоми за решението си в централната зала пред годеницата си, семейството й и всички знатни рицари. Но не бе прекарал никакво време с нея и когато го зърваше, той все беше или с хората си, или се въртеше около госпожа Домициана. Ако не беше Гасиен, Джулиана остро щеше да почувства изолацията си.

— Първи за него ни предупреди Сигизмунд, унгарският крал — продължи Гасиен, щом разбра, че не й се говори за султана, покровителя на майка й.

— Чувала съм за Сигизмунд — каза Джулиана: — Сир Арнонкур и граф Оливие редовно разговаряха за него.

Гасиен се засмя под мустак:

— Нищо чудно. Тримата са стари приятели. Всички рицари са така: Или се бият един до друг, или един срещу друг. Проливането на ближна кръв и мъжкото другарство са двата най-отличителни белега на рицарството.

— Нали всъщност кралят не е унгарец по произход? — поинтересува се Джулиана. Носът й протече й тя тайничко се обърса в ръката си с надеждата, че прочутият рицар няма да забележи.

— Когато за пръв път се появи, за да се възкачи на престола, поданиците му го наричаха „бохемска свиня“ — каза Гасиен, подавайки й бяла кърпичка от фин лен. — Но вече никой не говори така. Той е брат на Венцеслав, предводителят на Свещената римска империя. Сигизмунд се утвърди като способен монарх и струва много повече от брат си, който е пияница. Кралството на Сигизмунд е последната държава, която разделя Европа от османската заплаха и той не ни дава да го забравим. От своя страна, унгарците не се нуждаят от уроци по паметливост. Добре помнят последните години, когато татарите нахлуха в страната им и сега са превърнали краля си в идол. Той е много красив — висок и мъжествен, с наистина разкошна кестенява коса — всъщност цветът е почти като твоя, — която носи накъдрена и пусната свободно по раменете. Разбира се, слуховете за този хубав и силен мъж не стихват. Когато напусна Франция, след като изложи молбата си за помощ пред крал Шарл, мнозина твърдят, че половината хубавици в кралския двор възприели загубата му изключително лично.

Джулиана не успя да се овладее и се засмя, но бързо се окопити и лицето й придоби строго изражение.

— Не бива да ми разправяте такива неща. Също така е недопустимо да се смея на тях.

— Не, честна дума — чистосърдечно заяви Гасиен. — Недопустимо щеше да е да не се засмеете. Вие сте интелигентна, Джулиана, и някои неща са ви ясни без непременно да сте им в услуга или да ги насърчавате. Това са два крайъгълни камъка от сградата на вашата привлекателност и трябва да им отдадете дължимото.

Джулиана, която цял живот се беше определяла като каква не е, сега откри, че й е трудно да разговаря с някого за това, каква е — или може би каква може да бъде. Все пак идеята й се нравеше и би желала да я обсъдят по-подробно, но Гасиен вече беше прескочил на интригите в разказа си за рицари.

— Разбира се, кралят е още млад, само на двайсет и осем, но вече се е доказал като талантлив боец. На няколко пъти е отблъсквал войските на султана, но Унгария е малка страна и се нуждае от помощта на Европа, за да защити границите си.

— И вие самият приличате на този крал, така ли? — Джулиана обърса носа си.

Гасиен сви рамене и се уви по-плътно в наметалото. После се наведе, за да нагласи наметката на Джулиана, за да й топли по-добре. Измина известно време, преди да й отговори:

— Възхищавам се на Сигизмунд. Който и да е рицар би му се възхитил. Той е храбър, начетен, твърдоглав и глупав. Това е съвършената комбинация за поддържане на вечните междуособици, така любими на всички войници. Той живее, за да се сражава — като всички нас. Но за жалост се страхувам, че той не използва дипломацията, когато добре би могъл да си послужи с нея. Последния път, когато бе в Париж, отиде да разгледа една кост, която се приписва на Света Елисавета, и заяви, че като нищо това би могъл да е кокал от някой обущар. Оповести го на доста висок глас. На монасите, които се грижат за реликвата и изискват половин сребърен флорин от богобоязливите люде, изявяващи желание да я зърнат, не им стана никак забавно. Меко казано.

Но на Джулиана й стана забавно и тя се засмя от все сърце. Нейният дълбок, кръшен смях беше понесен от вятъра, докато армията и ярките, покрити с коприна коли напускаха Тоскана, за да се отправят на североизток, към загадъчната Венеция, която ги очакваше.

12.

Италианците наричат Венеция La Serenissima, Сияйната, но Джулиана намрази града от пръв поглед. Намери го за лицемерно самодоволен и нахален, сякаш гледаше на останалата част от Италия от позицията на някаква неземна висота.

„Не го мразя“, бързо се поправи Джулиана, въпреки че никога не би казала думите гласно. Но тук имаше нещо, което й действаше отблъскващо. Със своя въздух като замръзнало сребро, градът приличаше на попаднал под магията на зла вещица. Изобщо не се покриваше с нейните очаквания. Венеция блещукаше и мълчаливо се отразяваше във водите на сивите лагуни.

Поне в едно отношение тя не приличаше на Италия: нямаше я безбрежната и светла шир на Тоскана, която младата жена толкова обичаше. Тоскана неизменно я пленяваше със своята вродена жизнерадост и обещанието за удоволствие. Дори когато спеше зимен сън, приличаше на дете, което дремва за кратко, за да събере сили за поредната пакост.

Вместо това, Венеция беше доста сериозна и Джулиана никак не хареса нейните сиви, мътни води. Не хареса боядисаните в черно плоскодънни ладии, които търпеливо чакаха да се отделят от пристана към паяжината от островчета, която се зовеше град. Не й допадаха ниските дървени мостчета, които се явяваха свързващите нишки на паяжината.

Нещо във Венеция й вдъхваше тревожни предчувствия. Нещо от сънищата й щеше да изскочи и да я улови. Джулиана знаеше, че тук няма да бъде щастлива.

И все пак й бе писано да дойде тук, това също се разбираше. Тя беше умолявала Оливие да го придружи на този кръстоносен поход. Тя упорито настояваше той да удържи на обещанието си и да спаси майка й. Тя беше готова да плати всяка цена за сегашния развой на събитията. При тази мисъл Джулиана потрепери. В края на краищата бе дъщеря на Алин дьо Лионе, Магдалената, и нямаше как да не си дава сметка, че за тази милостиня ще бъде изискана висока цена. Джулиана потрепери от студ, когато барките бавно и достолепно потеглиха по пътя към Канал Гранде. В Белведере никога не мръзнеше, въпреки че всъщност в Тоскана беше много по-студено. Доближаваше се все по-близо до Никопол, но никога не се беше чувствала тъй далече от дома.

Слава Богу, че поне имаше Гасиен. Той вече не я предизвикваше, не й говореше за женитба. Вместо това се стараеше да я разсмива. Той беше приятел, единственият, когото бе имала.

Естествено, Венеция изобщо не даваше пукната пара за тяхното приятелство. Градът се усмихваше загадъчно, това бе диамантената усмивка на развените пряпорци с лъва на La Serenissima и на Дучи Монталдо, докато лодката пореше тихите води. Като повереница на граф Дучи Монталдо и следователно член на семейството му, учтивостта изискваше Джулиана да влезе в града на първата барка. Да, но се изхитриха да я сложат най-отзад заедно с Джиневра, най-младия и незначителен представител на рода Вениер, но Оливие също бе тук, а за нея единствено това бе от значение.

Графиня Клаудия и най-голямата й дъщеря заемаха челните места. Седяха на здрави дървени столове, нарочно донесени от техния палат. Краката им бяха загърнати в лисичи кожи. Граф Лучано Вениер стоеше край съпругата си, а Оливие — зад годеницата си. Рицарят Дьо ла Марш, гостенин на особена почит, беше близо до тях. Местата им бяха грижливо нагласени съобразно рицарския кодекс и затова Гасиен не беше сложен до добрата си приятелка Джулиана.

Единственото, което внасяше цвят в този навъсен ден, бяха ярките копринени ивици, окачени по прозорците на различните дворци по Канал Гранде. Те наистина бяха пъстри — червено, синьо, жълто и особено пурпурно, изпъкваха върху стоманеносивото на зимния ден.

— От нашите приятели — обясни госпожа Клаудия и махна с отрупаната си с пръстени и гривни ръка към веселите парчета плат. — Това е традиционният начин да приветстваме някого във Венеция. Поздравът ни се отличава с красноречива дискретност.

Всички се засмяха на нейната духовитост.

— Слушай! — пошепна Джиневра на Джулиана. — Сега мама ще се впусне в историята на тези лагуни. Има много да разправя за лъва на Сан Марко — Лъвът на Венеция — който е местна легенда, и тя ще ни угости с цялото предание, но специалното й внимание ще бъде насочено към рицаря Дьо ла Марш. След като уреди успешно Домициана, ред е да помисли и за Мария. — Девойката поклати глава, за да възпре въпроса на Джулиана. — Не, никога не си я виждала. Тя отказа да напусне любимата си Венеция за кратко пътуване до Тоскана. Как майка ми си представя, че Мария ще пътува до Бургундия — е, този въпрос го оставям на ангелите и светиите.

Джулиана загуби нишката на разговора и си го призна.

— Майка ми намира сир Гасиен за многообещаващ — охотно разясни Джиневра. — Той има тежестта на голямо име и още по-голямо имане. Май му липсва единствено съпруга. Майка ми с безкрайно благородство се е заела да поправи тази несправедливост, като му подари ръката на сестра ми.

Джиневра се усмихна, Джулиана — също.

— Е, той наистина не е женен — внимателно прошепне тя, за да не я чуят.

— Знам — отговори младата Вениер. — Всички го знаят. Да, обаче Мария не е подходяща за негова съпруга. Аз съм!

— Ти ли! — удивеното лице на Джулиана помръкна. — Не ми казвай, че сир Гасиен те е обладал насила. Та ти си почти дете!

— Аз съм само няколко години по-млада от теб — отвърна Джиневра с чувство за собствено достойнство. — Освен това Дьо ла Марш си въобразява, че е влюбен в теб. Ще мине известно време, докато преодолее разочарованието си, но накрая с него ще се съберем. Обичам го, откакто го зърнах. Той е мой.

Джулиана понечи да каже нещо, но Джиневра притисна пръст към устните й:

— Шшт. Мама говори и сме длъжни да я слушаме — превзето нареди тя. После й смигна и Джулиана доби странното усещане, че Джиневра Вениер я има за приятелка.

— Виждаме Венеция каквато е била по времето на основаването си — продължаваше госпожа Клаудия, докато се наместваше по-удобно на стола си. Джулиана, която януарският мраз хапеше жестоко, правилно предположи, че урокът се оформя доста дълъг. Надяваше се, че лодката час по-скоро ще стигне до палацото на Вениер на Канал Гранде. — Много от каналите, по които минаваме, са достатъчно плитки човек да ги прегази, но от десетилетия тъкмо те ни предпазват от нашественици. Всъщност Венеция е била създадена като убежище от разбойници.

Графинята спокойно се огледа, за да се увери, че всички й отдават дължимото внимание. Джулиана, която надничаше към Оливие изпод полуспуснати ресници, видя как отегчената му физиономия бе заменена от изражение на ентусиазиран интерес, когато бъдещата тъща и сегашната годеница го изгледаха втренчено. Двете дами кимнаха одобрително. Щом извърнаха погледи, Оливие се взря в Джулиана и улови закачливата й усмивка. Той й се ухили и само за секунда тяхното съучастничество ги свърза по-сигурно от целувка. Погледът му намери устните й, после се стрелна нагоре, сякаш Оливие внезапно се беше опомнил. Но това нямаше значение. Джулиана бе усетила неговия зной, неговата светлина и беше отговорила с целия си плам. Мина дълго време, преди двамата да сведат целомъдрено очи.

— Убежище — продължаваше графиня Вениер. — Хората от цяло Венето се стичали тук, дълго преди появата на римляните, защото смятали, че лагуните и блатата ще ги защитят…

Джулиана си напомни да се усмихва и да си придаде заинтригуван вид, но духом вече не се намираше на тази студена, влажна барка, която пътуваше по мазната вода към палацото на Вениер. Беше обратно в Белведере, а пръстите й галеха коравите мускули на Оливие, докато тя за пръв път го вкусваше с езика си. Спомни си колко свежа бе утринта, как беше отворила устни и Оливие ги бе завладял. Спомни си каква сигурност изпита в прегръдките му и как за пръв път се беше зачудила докъде може да ги отведе такава милувка. Мисълта никак не й беше неприятна. Не я беше уплашила. Беше решила, че…

Нямаше значение какво си е помислила тогава или за в бъдеще. Важното беше, че граф Оливие Дучи Монталдо е сгоден за Домициана Вениер. Такава беше реалността, а от ранно детство Джулиана бе приучена да се изправя очи в очи с нея. Това щеше да направи и сега.

— Той е влюбен в нея. Той ще се ожени за нея. — Тя пошепна думите на вятъра и на сърцето си. — Домициана е всичко, което господарят на Дучи Монталдо някога е искал. — Да, така стояха нещата.

Разбира се, това й бе известно открай време. Заради възбудата, че ще бъде включена в похода, заради факта, че ще бъде близо до Оливие, че ще може да вижда него и усмивката му, представите й някак си се бяха разминали с действителността. Беше си позволила да прекарва часове в мечтание по него, съживявайки спомена за целувката им. Не беше съзряла нищо лошо в това. В края на краищата спасението на Алин бе най-важното. После можеше да се откаже от всичко, ако знаеше, че е изпълнила синовния си дълг. Можеше да се откаже от Оливие, защото той бе сгоден за друга. Както много пъти преди, тя бе намерила опора в собствената си сила. Бе намерила опора във факта, че винаги може да се застави да постъпи правилно.

Сега за свое огорчение откриваше, че не е предвидила едно нещо: изгарящата, непрекъсната болка да вижда как Оливие обсипва с грижи жената, която обича.

Оливие беше отегчен — отегчен до смърт. Винаги беше хранел тайното подозрение, че графиня Вениер е жена, чийто мозък не се обременява с тежка мисловна дейност. Откакто потеглиха към Венеция, вече бе убеден, че това е факт. Не че госпожата не беше хитра, напротив. Тя беше същинска лисица. Това бе очевидно, най-вече за него. И все пак в графиня Клаудия имаше нещо arriviste — просташко, както би се изразила майка му. Тя прекалено се стремеше да бъде очарователна, да блесне, да носи най-пищните дрехи.

Единственият път, когато двете графини се бяха срещнали — преди повече от година по настояване на Клаудия Вениер, нещата не протекоха добре. Оливие още изтръпваше при спомена колко опасно близо до грубост се държа майка му. Тя непрекъснато подрънкваше с многобройните си златни гривни, докато графиня Вениер се спираше надълго и нашироко върху историята на благородните си предни по мъжова линия. Бланш изобщо не беше скрила прозявката си при стотното споменаване на „скъпия Антонио, нашия братовчед дожа“. Накрая дори беше прибягнала до прозрачни извинения, за да не слезе на обяд. Когато синът й, в качеството си както на граф Дучи Монталдо, така и на предводител на Златния отряд, я бе порицал за нейната неучтивост и й бе напомнил, че е на служба при венецианците, Бланш бе свила прекрасните си рамене и се бе прозяла. Прочутите й очи — тюркоазен и точно като неговите — бяха придобили отсянка на отегчение.

— Нека мисли, че съм се удавила в най-близката бъчва с вино — беше се пошегувала тя, с част от предишния си живот, която Оливие все още не можеше да осъзнае. — Вероятно тази клюкарка точно това разправя зад гърба ми. Щом си решил да се жениш за дъщеря й — прав ти път, имаш благословията ми. Но моля те, не ме замесвай в това. Не я понасям тази жена.

Макар, че побесня, Оливие реши да не спори. В края на краищата Бланш дьо Монфор бе известна като снобка.

Но не можеше да й се отрече, че обича Джулиана.

Мисълта определено порази Оливие с неочаквана мощ. Невероятно, но факт. Бланш, потомка на един от най-личните родове на Франция, прекосила планини да се омъжи за човек, който можеше да проследи родословното си дърво до дните на римската република, беше обикнала детето Джулиана от самото начало. Играеше си с нея и я обсипваше с ласки от първия ден, в който я беше зърнала. Пееше й приспивни песнички, обясняваше й за колко хубаво намира нейното фамилно име:

— Джулиана Мадригал — казваше тя с приятния си културен глас, — сигурно е чудесно да има песни за името ти.

Сякаш едно име можеше да даде на Джулиана наследство, подразни се граф Дучи Монталдо. Имаше вещица за майка, баща й беше неизвестен — и толкова. Знаеше, че, докато той е бил в тъмницата, Бланш е вкусила нещо повече от обикновена бедност. Смяташе, че ще иска да забрави всичко за този епизод от живота си, да го изтика в някое далечно ъгълче на съзнанието си като него самия. Смяташе, че тя гори от нетърпение да поднови стария си живот, да търпи дори по-големи досадници от Клаудия Вениер, за да възвърне славата на името Дучи Монталдо. Но изглежда, майка му бе изгубила амбициите си с течение на годините, през които той гниеше в тъмницата на Доган бей. Същото важеше и за Франческа. Те двете не даваха пукната пара за Клаудия Вениер и подобните й.

Те искаха Джулиана. Те жадуваха присъствието й.

Аз също, осъзна Оливие. Аз също.

Чувството го връхлетя изневиделица.

Какво, за Бога, ме беше прихванало, че да я целуна? Оттогава нямаше и миг покой. Изучаваше картите и най-неочаквано подушваше аромата на теменужки. Надзираваше войниците си по време на учение и му хрумваше абсурдната мисъл да се допита до Джулиана относно размера на техните дажби. Виждаше изгрева или залеза и усещаше порив да я повика, за да се насладят заедно на гледката. Изглежда, непрекъснато мислеше за нея, независимо дали съзнателно или не.

Това трябваше да спре. Знаеше как да му сложи край. Лицето на граф Дучи Монталдо се изопна решително, когато лодката се блъсна лекичко в пристана до палацото на Лучано Вениер. Той бе зает мъж, очакваше го бъдеща невеста, която страстно го желаеше. Тази нощ той щеше да отиде при Домициана. Щеше да я люби — един, два пъти, ако се налага и до сутринта. Щеше да стори нужното, за да си избие Джулиана Мадригал от главата.

Гасиен подаде ръка на Джулиана, за да й помогне с изкачването на хлъзгавите стъпала, отвеждащи до палацото. Появи се един слуга, за да я въведе вътре и да вземе багажа й, но Джулиана притисна вързопа към гърдите си. Беше открила специални целебни семена в лабораторията и бе решила да ги вземе със себе си. Една война бе свързана с многобройни рани. Не бе нужно да имаш силата на вещица, за да си дадеш сметка за този прост факт.

Ако беше любопитен относно съдържанието на вързопа й, Гасиен с нищо не се издаде. Вместо това въведе Джулиана в двореца и тихо я увлече в разговор, докато другите слизаха от лодката. Морето миеше каменните стълби и Джулиана забеляза водна линия, която й подсказа, че макар сградата да изглежда съвсем нова, е била наводнявана нееднократно.

— Тук няма ли по-висока земя? — нацупи се тя и притисна семената си по-силно от страх да не би нещо да ги намокри. Реши, че във Венеция всичко може да се случи. Всичко беше прогизнало от влага. Да не говорим, че бе мрачно. — Благородниците не можеха ли да си построят палатите по-нависоко? По всичко личи, че разговарят с рибите след всеки пролетен дъждец.

— Госпожа Клаудия ни обясни това доста подробно в лекцията си. Сигурен съм, че ти слушаше изключително внимателно — подразни я Гасиен. — Венецианците се заселили на тези островчета, за да избягат от варварите.

— Сега вече няма варвари — присмя му се Джулиана. Макар османците да й бяха враг, тя ги познаваше твърде добре, за да твърди, че са нецивилизовани. — Човек би си помислил, че опасността да хванеш мухъл е по-страшна, от който и да е мор на сушата.

Гасиен прихна. Придържаше я здраво, докато тя се изкачваше по хлъзгавите стъпала.

— Разбира се, че са можели да построят града по-навътре, но това би ги лишило от прехраната им.

— Прехраната им?

— Морето. — Той махна с ръка, за да обхване безкрайната сива бездна, която водеше на изток.

Оливие подкрепяше годеницата си по пътя към нейния дом, който скоро щеше да стане и негов. Той си го напомни с мрачна решителност. Възхищаваше се на двореца от първия ден, когато пристигна във Венеция като командир на Златния отряд. Наблюдаваше го от една веранда на Канал Гранде и мислеше колко е силен и солиден. Даже плашещ. Налагаше се над останалите сгради, точно както Оливие се налагаше над останалите хора. Пожела го за себе си и в известен смисъл го получи. Точно както беше получил всичко друго, за което мечтаеше, докато гниеше в тъмницата на Доган бей — и докато баща му и братята му са умирали, а животът е променял неузнаваемо майка му.

Беше получил каквото искаше. Венеция бе негова.

Но все пак…

Отново го налегна същото смущаващото усещане за неловкост, докато гледаше Джулиана в лодката, усмихваше се и си припомняше. Не знаеше откъде се е взело, не му беше познато от по-рано. То не му харесваше.

Опита да се съсредоточи върху графиня Вениер, която показваше стари гоблени на рицаря Дьо ла Марш и му обясняваше, че са притежание на семейството от векове. Оливие нямаше да се изненада, ако види ленено парче с цената, все още закачено за гърба им. Клаудия Вениер беше шумна жена и колкото повече му надуваше главата, толкова повече го уморяваше и дразнеше. Откакто му беше гостувала в Белведере, съзираше недостатъците й с плашеща яснота. Слава Богу, че Домициана не беше наследила просташкото поведение на майка си. Но в края на краищата тя бе Вениер по рождение. Той винаги можеше да разчита, че тя ще се държи като дама.

Оливие открай време бе наясно, че съдбата му е, да се свърже с жена от знатен род. С Домициана беше получил точно каквото искаше — а той винаги осъществяваше стремежите си. Беше избягал от ноктите на султана, беше възвърнал на Белведере предишния му блясък, беше си намерил подходяща съпруга.

— Аз съм истински щастливец — яростно изрече той и си обеща, че още същата нощ ще се съвкупи с годеницата си. Така бе най-добре и за двама им.

За разлика от него Джулиана изобщо не се чувстваше щастливка. Вярно, че и тя беше получила каквото искаше. Цяло чудо беше, че изобщо я пуснаха да дойде във Венеция, но тя беше тук, по-близо до майка си откогато и за било след онази нощ в Никопол, откакто се разделиха насила. Разбира се, всичко това се беше осъществило по нечия благосклонна милост, но също благодарение на желязната й воля. Чувстваше, че ще придружи рицаря Дьо ла Марш до Венеция и това се беше сбъднало. Знаеше, че накрая Оливие ще бъде придуман да участва в този кръстоносен поход — и това бе станало. Нещо й нашепваше, че той ще спази обещанието си да спаси Алин — нима не бе получила уверенията му, че ще стори всичко по силите си да помогне на майка й? Освен това, единствено вратите на няколко стаи я деляха от Оливие. Никога в целия си живот не беше била толкова близо до любимия си.

Но въпреки това се чувстваше съсипана.

Да, точно това чувство се прокрадваше в душата й. Загуба, отхвърляне, скръб. Отначало Джулиана се опита да припише лошото си настроение на стаята, отредена й от графиня Клаудия. Помещенията в двореца бяха великолепни и пищни. Те блестяха — в тях имаше дори повече злато, сребро и полирано дърво, отколкото в сарая на Доган бей. Дори Оливие не беше обзавел Белведере толкова разкошно. Само в централните апартаменти Джулиана преброи десет гоблена с изображения на всякакви еднорози, прекрасни девици и зайчета със сребърна козина. Госпожа Клаудия я увери, че последният гоблен, който шие с дъщерите си (тя насила накара Джулиана да го види) е абсолютно копие на този, над който се труди в момента кралица Изабела от Франция с придворните си дами.

— Макар да се съмнявам, че ще справи добре като нас — самодоволно беше отбелязала Клаудия. — Никой не върти иглата по-сръчно от моята Домициана, да не говорим, че най-добрите прежди и конци се кардират и боядисват тъкмо в Италия. Носят се слухове, че кралицата поръчва само от някакъв ломбардец, който работи изключително с коприна, внасяна от Изтока, от венецианските търговци. Нашето качество е несравнимо по-добро от това на французите. Човек се ражда закърмен с тази истина.

Джулиана хранеше известни съмнения, че прочутите със снобизма си французи са закърмени с точно тази „истина“, но реши, че е за предпочитане да скрие острите си думи зад възхитена усмивка. Цяло чудо беше, че въобще е тук — трябваше да го помни.

Откри, че отредените й покои далеч не са толкова разкошни като долните апартаменти. Това нито я изненада, нито разочарова особено. Беше прекарала живота си като гостенка на друга хора, нищо че тези други хора бяха добри. Така че тя знаеше какво е да те впишеш в нещо, което вече съществува преди твоето пристигане. Бяха я настанили на етажа за благородниците — всичко друго би било тежка обида към настойника й — и стаята разполагаше с обичайните остатъци от отдавнашни ремонти. Мебелировката беше оскъдна и по дървената маса стърчаха трески. Молците очевидно добре си бяха похапнали с червените пердета. Поне имаше много светлина. Джулиана злобничко си помисли, че светлината не е на почит във Венеция, защото нейната домакиня бе пропуснала да я спомене, докато описваше съкровищата на палацото. Но тя самата обичаше светлината. Радваше й се.

Не се радваше обаче, че ще е сама. В стаята имаше само едно легло — и бездруго мястото бе малко — но поне на пода можеше да има сламеник за някоя слугиня. Всъщност се надяваше, че ще я сложат с Джиневра. Допадаше й пиперливото чувство за хумор на девойката и най-вече нейната прямота. Когато Джиневра й беше заговорила за рицаря Дьо ла Марш, все едно видя себе си на нейната възраст — влюбена в един определен мъж и твърдо решена да го има. Мислеше, че любовта й ще преодолее всички препятствия и че някой ден, един специален ден, той ще бъде неин. Щеше да постигне това със силата на волята си. Свирепата й любов щеше да изиска в ответ неговата. А вместо това…

Е, действителността си беше действителност. Беше получила някои неща, други никога нямаше да бъдат нейни. Поне можеше да спаси Алин и да й върне свободата. Можеше да освободи майка си от тегобата да се занимава с вещерство. Можеше да я освободи от бремето да прави магии. Двете щяха да заживеят в каменна колиба. Щяха да носят тъмни дрехи и често да ходят на църква. Щяха да бъдат уважавани и обичани.

Всички щяха да забравят легендата за Магдалената. Накрая и те самите щяха да я забравят.

Джулиана си каза, че всъщност винаги това е искала. Да бъде с майка си. Да води почтен живот, в който вълшебствата не играят роля.

Живот, в който Оливие не играе роля.

Защото това беше истината и тя го знаеше. Изправяше се лице в лице с факта, че Оливие обича Домициана и ще се ожени за нея. Погледна тази страшна истина право в очите и я прие. Смисълът на живота бе да преодоляваш страданието — урок, който бе научила още с първото мляко от майчината гръд.

Но, о, Господи, Господи… Когато огледа светлата си и вехта стая, Джулиана разбра нещо друго.

Щеше да й е безкрайно трудно да превъзмогне любовта си към Оливие.

13.

— Дойдох да те взема — прошепна Джиневра. — Всички си почиват. Можем да се измъкнем.

— Да се измъкнем ли? — объркано повтори Джулиана. С изненада беше чула как на вратата й се тропа и с още по-голяма изненада долови приглушения глас на Джиневра. Беше обърсала сълзите от очите си и извила устни в приятна усмивка, преди да отговори.

— Отвори вратата и ще ти обясня всичко.

След като влезе, Джиневра се огледа и поклати глава:

— Майка ми направо се е престарала по отношение на стаята ти — отвратено възкликна тя. — Исках да те сложат с мен.

Джулиана поклати глава и на лицето й се изписа невероятно тъжна физиономия.

— И защо й е на графиня Вениер да ни настанява в една стая?

— Заради обичая девиците да спят заедно. Недей се преструва, че не знаеш. Вероятно и ти си искала същото като мен. — Тя изгледа проницателно Джулиана. — Стаята ми е с много по-добър изглед към града, но трябва да призная, че не е и наполовина толкова светла.

— Обичам светлината.

— Тогава през деня твоята стая ще е на двете ни. С тази сватба, която й е на главата, майка няма да забележи какво съм намислила. Мога да идвам и да си отивам, когато си поискам и ще се възползвам от това, за да идвам при теб.

— На майка ти вероятно няма да й хареса, че търсиш компанията ми — каза Джулиана. — Не съм от благороден произход. Аз съм просто повереницата на графа.

— Вярно е — отговори Джиневра. — А майка ми е най-голямата снобка във Венеция. И все пак не може да се каже, че си селянка и тя би трябвало да ни настани заедно, дори само за да угоди на граф Оливие. Страх я е от майка ти, вещицата. За Домициана също се шепне, че била магьосница — що се отнася до нейните бракове, те са пълна трагедия — и майка ми не иска цяло Венето да мълви, че в сватбата между сестра ми и граф Дучи Монталдо е намесена нечиста сила.

— Но графиня Клаудия доведе Елизабета от Белведере.

— Сестра ми настоя да направят място за врачката и майка ми, както обикновено, не можа да й откаже. Само пожела да не я показваме пред хорските очи. — Освен това — заключи Джиневра и светлината примигва в оловносивите й очи — Елизабета е глупава и проста селянка, която е напипала златна жила и възнамерява да я изцеди до край. Ти си Магдалената и това е нещо съвсем друго. Трябва да се отнасяме с уважение към легендите.

— Нищо не разбирам от магии — уморено отвърна Джулиана. По-рано смяташе, че е открила приятел в Джиневра, но сега видя, че момичето иска същото като останалите: облекчение на сърбеж, цяр за раните на живота. — Не мога да ти помогна да хванеш рицаря Дьо ла Марш.

— О, за това не ми е нужна помощта нито на вещица, нито на приятелка — насмешливо заяви Джиневра. — Той вече е мой. Само дето не го е разбрал. Не, дойдох при теб аз да ти помогна. Ще те заведа в центъра на града, по-далеч от тази вода. Видях ръкавиците ти, които носеше по време на пътуването. Наистина прекрасен цвят. Никога не съм виждала подобно масленожълто. Помислих, че сигурно нямаш нищо против да ги украсиш с парче дантела. Ако побързаме, ще стигнем до пазара за платове точно преди затварянето на гилдията. О, колко е хубаво, че отново съм във Венеция! Тук ще ти хареса. Има какви ли не съкровища, които можеш да си купиш.

— Нали ти казах? — весело се обърна към нея Джиневра. Двете тъкмо си тръгваха от плетача на дантели, стиснали малките ленени пакетчета с покупките си. — Не е ли това най-красивият плат, който си виждала?

— Да — отвърна Джулиана. Дори в собствените й уши гласът й прозвуча малко уплашено. — Но цената не беше ли… височка?

Джиневра успя едновременно да повдигне рамене и да разтърси енергично глава:

— Глупости. Оливие без съмнение ти е дал пари, в противен случай нямаше да имаш. А щом ти е дал пари, най-логичното е да ти ги е дал за харчене. Е, ти току-що направи точно това.

Джулиана сигурно не изглеждаше убедена, защото девойката пак се засмя.

— Целта на всички във Венеция е да си купуват красиви вещи — иначе защо да пращаме нашата Черна флотилия на изток, за да ни ги носи дотук? Градът е построен на повече от сто острова, свързани помежду си с мрежа от около триста моста. В края на всеки мост има занаятчия от гилдията, който сътворява нещо прекрасно от великолепните неща, които достигат до нас по Пътя на коприната. На всяка павирана уличка има шивачи и ръкавичари, парфюмери и обущари. Градът е рай за пазаруване. Ти, Джулиана, трябва да си изкараш хубаво. Разбрах го още първия ден, щом зърнах гранатовите ти обици.

Джулиана притисна длан към лицето си:

— Те не са мои, не и истински. Преди никога не съм си купувала нещо лично за мен. Госпожа Франческа ми дава това, което й омръзне. — После лоялно добави: — Не че дрехите й не са прекрасни. Сир Арнонкур винаги я снабдява с най-прелестните рокли и украшения, но Франческа си има други интереси. Казва, че полите само й се пречкат в краката. Обици и гривни направо не може да понася, защото има четирима сина, които изискват грижите й. Е, поне тя така твърди. Затова роклите и дребните бижута винаги отиват при мен. Суета е, знам — срамежливо добави тя, сякаш си признаваше голям грях. — Но винаги съм имала слабост към такива дрънкулки.

— Знаех си! — възкликна Джиневра и плесна с ръце, облечени в нови кралскосини ръкавици. — Приятелка, която обича красивото! Идвай, трябва да отидем на още едно място, преди камбаните да са били за вечерня. Има един мъничък човечец, може би малко съсухрен, който прави най-страхотните…

Всъщност три улици по-късно Джулиана остави Джиневра да се пазари шумно с галантериста. Усети прималяване в стомаха, неизбежен резултат от цял ден прахосничество. В същото време любвеобилно погали многобройните ленени пакетчета и си помисли колко ще се радва да разопакова покупките си в усамотението на своята стая. Щеше да има удивени възклицания, охкане и ахкане. Този следобед бе преминал много поучително: в изучаване географията на магазините и в пресмятане на цени.

Джулиана чудно се беше забавлявала, но никога преди не бе била толкова разточителна. Ако не внимаваше, щеше да й се наложи да поиска от настойника си попълнение на кесията златни флорини — нещо, което никога не бе правила преди и което не смяташе да прави в бъдеще. Всъщност идеята й се видя толкова ужасна, че направо й секна дъхът.

Камбаната би за вечерня и Венеция започна да се приготвя за мирен зимен сън. Това се случи много по-тихо, отколкото в Тоскана и докато крачеше по калдъръмените улички, Джулиана чуваше звука от собствените си стъпки и тихото плискане на водите в дървените перила на каналите.

Градът не беше прекалено силно осветен. Разбира се, през прозорците блестяха огънчетата на свещите и пламъците на готварските огньове, но се надигаше мъгла. Улиците на Венеция й напомняха повече на паркови алеи, отколкото на нормални пътища за пешеходци и каруци. Виеха се змиевидно към мостовете, гънеха се покрай водата и по тях сякаш нямаше жива душа. Тук, в лагуната на Венеция, морето беше потайно. Не издаваше нито звук. Но въпреки това, Джулиана го чувстваше близо до себе си: дебнещо, агресивно.

Докато вървеше, тя сякаш изгуби всякакво чувство за ориентация. Нямаше ясна представа накъде я водят краката в този странен град. Той не спираше да я изненадва. Венеция през сребърната зима, тъй се различаваше от останалата част от Италия, че приличаше на златоткана дреха. Може би, това обясняваше, защо не видя мъжа, преди да се озове на два метра от него. Поне за нея това беше причината. Мислеше за покупките и пресмяташе колко монети са й останали, освен това търсеше магазина на галантериста.

Да, може би по тези причини не беше забелязала човека. Естествено, той не можеше просто да изплува от мъглата, както й се беше сторило отначало.

Нещо в него, в преднамерената му походка едновременно уплаши Джулиана и я накара да се закове на място. Не можеше да свали очи, понеже в движенията му имаше нещо хипнотично. Мина известно време преди да осъзнае, че той е куц. Мъжът вървеше болезнено бавно към нея по дървения мост.

Точно към нея, ясно си даде сметка тя, въпреки че почти не го виждаше. Тялото му беше загърнато в дълга черна пелерина, която го покриваше от глава до пети. Личеше си, че има поне един здрав крак.

Джулиана, която не се беше поддала на първоначалния си порив да побегне, само заради тежестта на ценните пакети, спря и нескрито го зяпна. В тази походка имаше нещо познато. Много отдавна беше виждала някой да тропа с крак по същия начин.

Но къде?

Мъжът не даваше вид да бърза. Той спря и Джулиана изпита странното усещане, че се е втренчил в нея с невидими очи. А тя искаше да види очите му, имаше потребност да ги види. Алин винаги я учеше, че очите на един човек ти казват всичко, което трябва.

В нетърпението си тя направи крачка напред.

Усети как мъжът се усмихва и отново се понася напред с несигурна крачка.

Тогава Джулиана зърна малтийската звезда. Не я беше виждала, откакто напусна Никопол, откакто напусна майка си. Тя висеше на солидна златна верижка около врата на странника и сякаш привличаше, а не отразяваше малкото светлина, останала на улицата. За пръв път Джулиана с неудобство осъзна, че на шията й виси абсолютно същия амулет. Не беше мислила за звездата, откакто Оливие я беше докоснал при нейното завръщане в Белведере.

После си спомни.

Господарю. Съпруже.

Чу изпълнения е благоговение глас на Алин и видя бавните стъпки на техния освободител. Тогава е била малко момиченце, но си спомняше усойната килия и него. Та как иначе? Това беше мъжът, спасил живота им.

Дали?

Дружелюбната й усмивка застина на устните. Беше ли възможно той да се озове във Венеция след двайсет години и да куца по абсолютно същия начин, докато се е запътил неумолимо към нея? Това бе изключено. Това бе магия.

Мъжът, изглежда, разбираше двоумението й, мислите, които се въртяха в главата й. И ненадейно застана пред нея с протегнати длани.

— Вземи това, Джулиана — каза той. Гласът му сякаш въздишаше по нея. Сякаш този глас я обичаше. — Почакай ме. Ще се върна.

— Джулиана! Джулиана!

Тя се обърна да види кой вика името й, но отначало не позна девойката, тичаща към нея. Едва след няколко мига успя да свърже лицето й с името „Джиневра“.

— Мислех, че си се запиляла незнайно къде и ще се наложи да пратим Златния отряд по дирите ти! Пътищата на Венеция са известни с това, че никоя девица не е в безопасност по тях. Един Господ знае каква бурна съдба очаква непредпазливата девойка, излязла тук сама — подразни я Джиневра и се закикоти, но нещо в изражението на Джулиана прекърши смеха й.

— Зле ли ти е? — Топлите думи бяха пълни със загриженост. — Божичко, само не ми казвай, че…

— Видя ли онзи мъж? — развълнувано прошепна Джулиана и бързо се дръпна встрани, за да не закрива гледката на Джиневра към моста. — Не го ли видя?

— Кой мъж? Къде?

Естествено, младата девица от рода Вениер не видя нищо лошо. И Джулиана разбра какъв е бил този мъж. Появата му беше предназначена единствено за очите на Магдалената.

Или може би е бълнувала?

— Кой мъж? — повтори Джиневра и се огледа. После притегли Джулиана към себе си и се усмихна. — Горката дева Мадригал е уморена и изнервена. Беше много егоистично и необмислено от моя страна да те водя на такова дълго приключение през първия ти ден в града. Венеция може да обърква хората, които не са свикнали с привичната й уредба. Сега ще се приберем вкъщи и ще се навечеряме с останалите. Графът сигурно вече се е притеснил за теб и ще има да слушам упреци от него.

Тя тъкмо понечи да улови ръката на Джулиана и забеляза цветето. Джулиана също го забеляза.

— Колко е красиво! — каза тя. Личеше си, че е възхитена. — Бяла роза през зимата. Никога не съм виждала такъв голям цвят. Къде я намери? — Джиневра се усмихна и се наведе да я помирише. После ахна ужасено: — Джулиана, убола си се на шиповете. Хубавите ти ръкавици, пакетите ти — всичко е изцапано с кръв. Бедничката, дай да ти помогна. Защо не се сетих…

Толкова беше заета да се суети около нея като някоя квачка, че не видя как Джулиана яростно запрати розата в мазните води на лагуната.

— Твърдят, че хрътките на султан Баязид излизали на лов с диамантени нашийници — каза Домициана на вечеря. Залата беше топла, както винаги в дома на Вениер, а във въздуха се носеше миризмата на тамян. Всички се бяха нахранили вкусно и Джулиана подозираше, че яденето ще е все така добро. За разлика от Англия, в Италия и Франция храната не се възприемаше с пренебрежение. Тук яденето никога не биваше оставяно на случайността и на произвола на съдбата.

Даже гозбите бяха в излишък и сега, когато времето за вечерна молитва отдавна беше минало, гостите край трапезата на семейство Вениер бавно си угаждаха със захаросани бадеми и портокали, предназначени за прочистване на небцето. Джулиана се беше затъжила за късче натурален плод. Копнееше за вкуса на портокал, който не е бил карамелизиран, нанизан на шиш и изрязан, за да прилича на нещо, което не е.

— Диамантени нашийници. Каква упадъчност!

Масата беше пълна, но ниският глас на Домициана изпълваше всичко. Тя седеше между баща си и годеника си на издигнатия подиум. Рицарят Дьо ла Марш също беше настанен там. Той седеше до госпожа Клаудия и беше изключително обект на нейното внимание. Разбира се, това до голяма степен се дължеше на привилегированото му положение като посланик на Франция, която за две седмици се бе превърнала в стар приятел на хитрата и оправна Венеция. Нейните стародавни морски пътища бяха заплашени от Османската империя. За тяхната защита бяха нужни съюзници и свещена война, и Венеция бе повече от готова да плати цената, но да опази търговията си.

Джулиана подозираше, че новото положение на Гасиен допринася за образа му на перспективен зет в очите на графинята. Не се замисли какво ли е мнението на Лучано Вениер по въпроса. Той изглеждаше послушен, напълно под сянката на властната си жена и своя могъщ братовчед, дожа. Рядко си отваряше устата, без да спомене единия или другия. Джулиана го погледна и му се усмихна. Усмивката, която получи в отговор, бе бърза и плаха, но топла. Тя харесваше Лучано Вениер. Надяваше се, че животът ще продължи да се отнася благосклонно към него.

Ръката й беше внимателно превързана от Джиневра. Госпожа Клаудия не беше проявила интерес как точно се е наранила Джулиана, но бе поомекнала, разрешавайки на двете девойки да седнат една до друга, въпреки че ги бе настанила на края на масата, далеч от солниците. Но и двете момичета не възразяваха. Джиневра бъбреше, Джулиана й отговаряше… когато си спомнеше, че трябва. Стаята грееше от светлината на свещите, но от силната топлина по челото и гърба на Джулиана се стичаше пот. Голямата зала й се струваше прекалено гореща. Оливие обаче, изглежда, се чувстваше съвсем удобно. Разговаряше с годеницата си и с майка й, усмихваше се, кланяше се на другите и от време на време подвикваше нещо през масата на рицаря Дьо ла Марш. Погледът му обаче отказваше да срещне нейния.

Това не й попречи да го гледа и да си мисли, че е най-красивият мъж, когото е виждала. Тъмносинята му туника подчертаваше тюркоазните му очи. Простата златна бродерия придаваше блясък на косата му. Всички венециански благородници на масата бяха отрупани с рубини, бисери и диаманти. Граф Дучи Монталдо изпъкваше сред тях със своята естественост.

„Той не се нуждае от украшения, за да блесне“ — предано си помисли Джулиана. Изобщо не й мина през ума, че защитава някого, когото се е заклела да не обича повече.

Ръката я болеше и тя си спомняше човека на моста — злият мъж, който я беше повикал с името й. Никога в живота си — дори в харема на Доган бей — не се бе чувствала такава окаяница. Никога в живота си не бе искала толкова много да умре.

Но тя не можеше да умре — не и когато беше на път да спаси майка си. Не и когато бе на път да поправи живота си. След известно време дните й в палацото придобиха определен ритъм. Прекарваше утрините с останалите дами от къщата, клюкарстваше с тях, докато бродираха или шиеха, а сегиз-тогиз излизаха и на пазара за някоя ценна дрънкулка. Джиневра винаги беше готова за тези походи, но изтънялата кесия на Джулиана и дълбокото й отвращение при мисълта да иска флорини от граф Дучи Монталдо действаха отрезвяващо на всеобщия им възторг. И все пак Джулиана търсеше компанията на момичето. Преди никога не беше имала приятел — като се изключи рицарят Дьо ла Марш, разбира се. През повечето време двете девойки седяха сами в някой ъгъл, шепнеха и се смееха, напълно забравили иглите си, докато графиня Вениер не им напомнеше остро, че не бива да се помайват. Джулиана не се беше чувствала толкова млада и безотговорна. Откри, че усещането е доста приятно.

Не се засичаше с Елизабета. След стълкновението им в селото онази нощ, знахарката внимаваше да не се пречка на пътя й. Беше отпътувала от Тоскана, скрита в една покрита каруца. Джулиана изобщо не я беше виждала в палацото, но знаеше, че старицата е наблизо — усещаше това, а също и че Елизабета е предана на госпожа Домициана. И че се труди много усърдно.

Джулиана не бе зърнала повторно онзи мрачен мъж, но знаеше, че той се спотайва наблизо, както винаги. Знаеше, че някога, когато му дойде времето, той ще се появи за нея. Засега Джулиана прекарваше утрините си с Джиневра, а следобедите яздеше с голямата любов на младата Вениер, рицаря Дьо ла Марш.

— А ти не искаш ли да дойдеш? — питаше тя приятелката си. — Ние само пресичаме лагуните и яздим през Венето. Ще ти бъде забавно.

Джиневра клатеше енергично глава:

— Майка никога няма да позволи. Твърде съм млада, а и тя си е наумила да сватоса сир Гасиен за Мария. Единствената причина да ти позволява тази свобода е, че още не е намерила повод да ти откаже. В края на краищата, ти не си нейна отговорност, а на графа. Освен това — добави Джиневра с пакостливо пламъче в очите — сир Гасиен дори няма да ме забележи, когато ти си наблизо. Въобразява си, че е влюбен в теб и трябва да преодолее своето увлечение, преди да открие истинската си любов.

Джулиана, която не би могла да обсъжда чувствата си към Оливие със същата лекота, и следователно въобще не ги обсъждаше, поклати глава на това добродушно нахалство. Двете с Джиневра бяха толкова различни, че понякога се чудеше как така могат да бъдат приятелки.

Трябваше да признае, че самотните следобеди със сир Гасиен й доставяха неимоверно удоволствие. Ярките покривала на конете се вееха, докато те препускаха по осланените хълмове, а звънчетата на седлата дрънкаха весело. Джулиана настояваше да яздят в галоп. Шумът, бързината, студеният зимен въздух я караха да забравя за Оливие — или поне в повечето случаи.

Те вече не си споделяха. От онази нощ край парапета на лабораторията в Белведере той поддържаше дистанция помежду им. Тя вече нямаше представа какво желае той или какво върши. Да, но освен ако не проявяваше изключителна бдителност към себе си, Джулиана неволно усещаше, че го търси с поглед и страстно се ненавиждаше за тази своя слабост. Мразеше се, че все още обича мъж, сгоден за друга, но изгарящ тайно от копнеж по повереницата си.

— Ненавиждам Венеция — каза тя един ден, докато разхождаха конете си.

Но както обикновено Гасиен не изглеждаше сплашен от раздразнението й.

— Защото ви напомня за Изтока, а Изтокът е бил ваш дом в продължение на много години. Може да сте французойка, но ме съмнява, че сте слушала добри неща за родината си от Алин.

— И защо й е било на Алин да обича родината си? — подигравателно попита Джулиана. — Там не е срещнала разбиране. Само й причиняваха болка. Опитаха се да я изгорят на клада.

— Вярно е — каза Гасиен и сръчно й подаде ръка. — Но тя не се е предала и е намерила в Ориента дом и поне някакво призвание. А във Венеция ще откриете много заимствано от Изтока. Може би това проличава най-ясно в Равена, вероятно защото църквата на Византийската империя е оставила следи там, стъпвайки на сигурна основа. Но Изтокът присъства и във Венеция. Ще видите. Ще го опознаете и обикнете. Въпреки по-мрачния си облик, това е град на авантюристи и изследователи. Те са хора като вас — работили дълго върху овладяването на своя страх, което ги е направило безстрашни. Братята Поло се завърнаха с нещо повече от подправки, когато отплуваха, за да разширят пазарите на своя град по цял свят. Върнаха се с нов начин на мислене, с разширени духовни хоризонти.

Наистина ли Гасиен я мислеше за безстрашна? Изведнъж Джулиана пламенно си пожела да сподели с този добър мъж колко я е страх всъщност.

— Но аз не мога да се удържа — каза тя, говорейки за издирването на майка си, но имайки предвид любовта си към Оливие. — Мечтата ми съществува твърде отдавна, не мога да се откажа просто така. Сякаш тя ме е превзела, омаяла.

Изчерви се при думите си.

Ала Гасиен сякаш не забеляза двусмислицата. Той се усмихна и цялото му лице се преобрази като с вълшебна пръчица.

— Ако вътре в себе търсенето ви е все така отчаяно, тогава нямате избор, освен да го последвате докъдето ви отведе. Не можете да го отхвърлите с лека ръка като нещо повърхностно. Не можете да решите да не обичате граф Оливие.

Джулиана поруменя и поклати глава, но Гасиен вече оборваше възраженията й:

— Любовта не зависи от силата на волята. А вие, госпожо Джулиана, винаги сте налагала своята воля. Може би това не е било разумно. Човек израства от любовта. Трябва да се извисите, за да се принизи болката. Трябва да я оставите да заеме своето място във вашата история, във вашето житие.

Джулиана го прониза с поглед, чудейки се как е отгатнал тайната й, а също и коя го е научила на този урок. Но се боеше да попита, боеше се, че ще разкрие още повече от любовта си към Оливие. Рицарят Дьо ла Марш очевидно не беше противник, с когото можеш да си играеш. Изглежда я познаваше добре. С другите можеше да се преструва, че е потеглила на път, водена от непорочния мотив да издири майка си. Дори можеше да заблуждава себе си за безкористните си намерения. Обаче не можеше да заблуди Гасиен и знаеше, че няма смисъл да опитва. Той сякаш прозираше в нея като онзи мъж от моста.

Тя се боеше, че в неговите очи не ще изглежда по-добра от Алин. Когато го погледна свенливо, откри, че той все още се усмихва.

За момент усети силен подтик да му признае всичко — какъв е бил животът й, какъв смисъл е имал. Дори пожела да му разкаже за мъжа на моста и за обещанието му да се върне някой ден за нея, да му сподели колко се е уплашила. Но когато си пое дълбоко дъх, моментът беше отминал.

Тя беше наследница на Магдалената и този мит значеше, ако не друго, то поне, че може сама да решава проблемите си, че е в състояние да се грижи за себе си.

— Все едно — каза тя, пристъпи напред и изложи лицето си на вятъра, така че сълзите й да изсъхват, преди да са паднали на земята. Не искаше никой да ги забележи. Но най-вече тя самата не искаше да ги усеща.

Не откриваше радост в това пътуване за спасението на майка й. Беше толкова различно от представите й. Къде се губеше облекчението, което си мислеше, че накрая ще изпита?

14.

Всичко, което остана с Джулиана от Белведере, бяха кошмарите й. Те зачестиха плашещо във Венеция, сякаш нещо в сребърните води на града ги привличаше и изкусно им придаваше форми.

Редовно сънуваше увития в черна пелерина странник, който беше видяла на моста. Този път вместо роза той й подаваше малтийската звезда. Тя беше същата като нейната, само че по-голяма и с много повече детайли. Той движеше устни, напявайки нещо, което тя не можеше да чуе, но което я оставяше бездиханна от ужас.

Друг път, в сънищата я навестяваше Елизабета. Още веднъж се видя в двора на Сант Урбано, а детето умираше в стаичката на горния етаж. Този път тя не се задоволяваше само да изсъска нещо на врачката, а вместо това я нападаше със Силата, старицата залиташе към каменната стена и се строполяваше върху калдъръма на улицата. Но това не й стигаше и тя викаше на безформената купчина: „Сега ти дадох да разбереш! Това е Силата. Ето какво направи тя с теб. Това ли искаше?“

Отново запращаше думите в лицето й, а старата знахарка стоеше зашеметена, докато кръвта изтичаше от пукнатата й глава. С разума си Джулиана съзнаваше, че това не се е случило, но виждаше само шурналата като фонтан кръв и нищо друго.

Всъщност почти всичко, защото през червеното було беше зърнала две ужасени лица. Устата на Домициана зееше отворена в израз на алчно удивление, а изражението на Оливие беше отвратено. Точно неговото лице и се набиваше в очите. Наблюдаваше мълчаливо как той, облечен в блестящата черна дреха на Златния отряд, се приготвя да представи годеницата си на своите войници. Изключително грижовно помагаше на грейналата Домициана да се качи на коня. Вече не поглеждаше към Джулиана, нито тя към него.

В съня си тя ясно си мислеше: Аз съм дъщеря на майка си. Не съм по-добра и също като нея съм обречена.

Събуди се уплашена. Поне не изпищя, но ръката й отново беше започнала да кърви и я болеше. Въпреки това не желаеше да разговаря с никого. Не искаше да чувства нищо. Щеше да се погрижи за този нов проблем, точно както беше правила преди.

Няма значение. Получих каквото исках. Отиваме за майка ми. Щастлива съм.

Малкото кръвотечение лесно можеше да бъде спряно.

Тя уви убоденото в чисто парче лен, което откъсна от дрехата си, но то не беше достатъчно. Кръвта продължи да тече. Джулиана не искаше да си съсипва нощницата. Нямаше голямо желание да се среща е Домициана или графиня Клаудия, но също така не искаше да съсипе спалното бельо на Вениерови с кръвта си. В палацото нямаше своя лична камериерка, но наоколо беше пълно с прислужнички. Въпреки че беше късно, Джулиана реши, че може да намери някоя около кухните. Огънят изискваше постоянно грижа и определено беше по-лесно някой да го пази цяла нощ, отколкото да се разпалва наново.

Тя отвори вратата и излезе в коридора.

Никой не се виждаше, не се чуваше и звук. Палацото изглежда беше потънало в дълбок и непробуден сън. В дъното на разкошната галерия нещо светеше и Джулиана се запъти натам. Беше уверена, че накрая ще се озове, където трябва.

— Италианските дворци са разумно построени — каза си тя, макар да хранеше подозрения, че случаят с това палацо е малко по-различен. Докато бързаше към светлинката, чу сподавените гласове.

Една голяма врата беше открехната съвсем леко и Джулиана различи два гласа. Някой гърлено прошепна нещо, последва възбуден кикот. Пръстите на младата жена неволно се плъзнаха по полираното дърво на вратата.

— А сега какво? — Домициана не криеше вълнението си. — Сега какво да правя?

— Шшшт — предупреди я Елизабета. — По-тихо, господарке, имайте ми вяра. Ще ви покажа.

Джулиана вдигна ръка и побутна вратата. Пантите изскърцаха жално, но никой не забеляза — със сигурност не и двете жени, приведени една до друга, погълнати от заниманието си.

Домициана се беше присламчила до Елизабета със съзаклятието на любовница. Сребристорусата й коса докосваше изтощените, посивели къдрици на врачката. Сенките на огъня играеха по лицата им и Джулиана незабавно почувства, че никога не е виждала коя да е от двете жени толкова красива. Устните на Домициана бяха влажни и леко разтворени. Твърдите линии около устата и очите бяха изчезнали, страните й бяха поруменели прекрасно. Знахарката също изглеждаше преобразена от добрата храна, поддържането на хигиена и отблясъците на огъня. Очите й искряха пакостливо.

— Побързай. Побързай. Оформи го сега. — Гласът на Домициана беше тих, нисък, натежал от зной.

Старицата се изкикоти.

— Търпение. Нима не ви излекувах? Нима сега не се чувствате добре? Обещах ви този мъж и ще го имате.

— Но кога… как?

Елизабета протегна кокалестата си ръка, за да погали нежно Домициана Вениер по бузата. Домициана я беше спасила, беше я довела тук и я харесваше. Когато заговори, в гласа й личеше истинска привързаност:

— Той вече е ваш. Взел ви е за годеница пред Бога и хората.

— Годежът не е същото като женитбата — недоволно измърмори Домициана. — Освен това още не ме е посетил нощес. Твърди, че ме желае, а не ме е обладал.

— Това винаги върши работа — бавно отвърна старицата и любящо погали куклите. Ние, жените, вършим такива неща от памтивека. Налагало ни се е. Единствената ни сила се крие в манипулирането. Така е още от зората на времето.

Домициана кимна. В крайна сметка, тя беше благородна дама и от пеленаче я бяха учили как да владее силата на хитростта. В нейните очи искреше огъня на победата.

Хипнотизираната Джулиана се сети за майка си и я напуши смях. Ако Алин беше тук, щеше да се разсмее с цяло гърло на тази показна проява. Тези жени не разбираха. Нямаха представа какво представлява Силата. Нямаха представа какво ги чака накрая. Дори тази, която се наричаше вещица — особено тя.

Джулиана знаеше, че трябва да оповести присъствието си. Не беше правилно да се промъква и да шпионира. Въпреки добрите намерения, очите й продължаваха да са като приковани към малката восъчна кукла, която Домициана държеше в ръка — към русата коса, разпиляна по челцето, късата черна наметка, ярките тюркоазен и очи. Погледът на младата жена светеше. Устните й бяха леко влажни.

Един пън изпращя в камината и мракът се озари от куп искри. Това напомни на Джулиана за нощта, когато за пръв път беше видяла знахарката в Белведере — когато дамите Вениер любезно бяха помолили дъщерята на Магдалената да им предскаже бъдещето с картите таро. Споменът бе толкова жив и ярък, че магията се разтури и страхът заби нокти в Джулиана. Тя си спомни сънищата с мъжа, загърнат в мантия, който я беше приветствал с малтийската звезда. Спомни си смъртта на Елизабета. Дощя й се да избяга, точно както всяка нощ бягаше в съня си.

Но неизвестното — или може би прекалено добре известното — неумолимо я теглеше напред в стаята на Домициана. Усещаше, че Силата е тук, въпреки глупостите, вършени от знахарката — оформянето на восъчни кукли и прекланянето пред нищо незначещи суеверия. Тя, единственото дете на Алин, я надушваше във въздуха, както кучето надушва крадец или котката — мишка, независимо дали им харесва или не.

И все пак на Джулиана й се щеше да се присмее на кокалестите ръце на старицата, на раболепните й думи. Тази „вещица“ беше неумела. Тя използваше талисмани, амулети и заклинания, за да изтръгне една-две монети от лековерните сиромаси. Не беше като Алин, която използваше Силата по предназначение. Не беше като Алин, която знаеше. Магдалената незабавно би разбрала, че Оливие не е мъж, с когото можеш да си играеш. А тази игричка, от която Домициана така се възторгваше, накрая щеше да донесе само беди на всички.

— Ела по-наблизо, хубавице — засмя се Елизабета. — Очаквах те.

Джулиана сепнато се озърна и видя, че е влязла доста навътре в стаята. Жегата от огнището сякаш щеше да я погълне. Въздухът беше изпълнен със Силата, с миризмата на борова смола и смирна. Джулиана никога не беше обичала смирна.

— Няма да стане — простичко рече тя и за пръв път се изправи лице в лице с Домициана. — Никога няма да получиш от него каквото искаш, ако действаш така. Не можеш да му наложиш волята си — той е твърде силен.

За миг Джулиана зърна в очите на благородничката объркване, после страх и смущение.

Елизабета отново се изкикоти противно. Това разсея Домициана и решимостта й се върна.

— Вещицата го желае за себе си — подметна врачката с престорено безразличие. — Вие сама го видяхте, господарке, когато ви показах как да хвърляте заровете.

— Но не мога да го имам — светкавично отвърна Джулиана. — Щом гадаеш по зарове, те сигурно са ти казали и това.

— По-точно, той не иска да те има — присмя й се Елизабета, но гласът й стана писклив, а страхът отново изкриви лицето й в грозна гримаса.

— Не, не иска. По този въпрос той беше пределно ясен.

— Все пак не е изключено… да те желае — промърмори Домициана.

— И така да е, заклинанията ви не могат да го променят. Това е негов собствен избор, решение на свободната му воля. Елементарни трикове и съзаклятнически шепот не могат да изменят нищо, което е било изковано правилно от човешкия дух.

Джулиана присви очи и зачака. Чувстваше, че на Домициана й иде да я зашлеви. Силата се носеше във въздуха. Много пъти Джулиана беше виждала, да приема форми по човешки команди.

— Нямаш работа да се занимаваш с тези неща — прошепна тя. — Не са ти нужни.

Стоеше бездиханна и чакаше, когато Домициана изведнъж отметна глава и прихна весело.

— Права беше — обърна се тя към Елизабета, а в гласа й се долавяше страхопочитание. — Каза, че можеш да я призовеш и тя ще дойде — Джулиана Мадригал, дъщерята на най-могъщата вещица в християнския свят. Но ето че тя дойде, подвластна на волята ти, точно както ти ми обеща.

Старицата целомъдрено сведе поглед.

— Не аз я призовах. Само знаех, че ще дойде. Заровете ми го показаха, както ми показват всичко друго.

Но не и как да излекуваш едно момченце — отвратено си помисли Джулиана. — Те никога не са ти казали нещо истински ценно и полезно.

Нямаше да допусне тази жена да я разсее. Вместо това прекоси стаята и се приближи към Домициана, за да усети нейната възбуда. Тя, Джулиана Мадригал, дъщерята на Алин дьо Лионе, се насили да влезе в кръга на силата, създаден от друга жена.

— Това, което Елизабета върши, е погрешно — настоя, тя. — Ти не искаш лорд Оливие да ти се покорява по този начин.

— Тая вещица го желае — прошепна знахарката. — Сама видя какви незнайни растения отглежда. Видяхте семената им. Кой знае за какво се използват? Тя иска вашия годеник. И ще го получи, ако не слушате старата Елизабета.

Джулиана не й обърна внимание:

— Накрая само ти ще бъдеш наранена. Видях го, зная го.

— Иска го за себе си — повтори старицата.

— Накрая само ще пострадаш. Дори сега няма да спечелиш нищо.

— Нямало да спечели нищо? — изсумтя Елизабета. — Ха, ти добре познаваш Силата. Твоята собствена майка беше надарена с нея. Със сигурност знаеш какво може да причини тя. Силата е в твоята кръв, в твоя род. — Тя се обърна към Домициана. — Те и двете бяха безпризорни кутрета, без бащи. Но Джулиана носи Силата, без значение колко не й се иска. Силата я придружава винаги като спящо бясно куче, което всеки момент може да се събуди и да започне да хапе. Ама не виждате ли, господарке, че тя само иска да ви отнеме знанието? Иска то цялото да е нейно, за да ви вземе годеника. Иска да ви затворят в манастир, където да не видите бял ден. — Старицата въздъхна. — Но ние също знаем някои неща и си имаме нашите тайни. Кажете й какво знаем. Кажете й какво още показаха заровете.

— Че ти си омъжена — сладко заяви Домициана с безкрайна наслада. От сребърните й очи струеше триумф. — И че съпругът ти още е жив.

— Излъгали са те. Никога не съм била омъжена.

— Може да не си омъжена, но си познала брачното ложе.

Когато се обърна да си ходи, чу сподавения кикот на Домициана. Нямаше смисъл да стои тук и да си хаби думите, Домициана вече бе взела своето решение. И поне в едно отношение младата благородничка беше права — тя бе създадена за наложница, не за съпруга. Доган бей не я беше взел за жена.

И никой нямаше да я вземе.

— Наранила си се — забеляза Оливие, хвърляйки поглед към чистите превръзки върху пръстите на Джулиана. Прорезът беше дълбок и не зарастваше лесно.

— Бъди спокоен, това няма да навреди на краснописа ми — отговори неговата повереница, решително седна на табуретката и взе в скута си дъската за писане. — Напълно съм в състояние да запиша каквото ми продиктувате, господарю.

— Не се и съмнявам — отговори Оливие. Бяха го прихванали дяволите и изпитваше желание да се заяжда. — Освен това ще бъдеш наша преводачка. Рицарят Дьо ла Марш те препоръча горещо. Всъщност ти си във Венеция по негово настояване.

Джулиана сведе глава в знак на почит към Гасиен, който седеше до граф Дучи Монталдо във високата стая, която Лучано Вениер им беше предоставил за кабинет.

Оливие ги наблюдаваше накриво:

— Не ми казвай, че най-сетне си се научила на малко уважение — изрече той в отговор на нейната учтивост.

Сега не беше в настроение за закачки. В седмиците, откакто Златният отряд бе пристигнал във Венеция, почти не беше виждал Джулиана. Всячески се стараеше да я избягва. Разбира се, управляващата олигархия му създаваше работа. Венецианците, като всички умели търговци, желаеха възможно най-много привилегии от този кръстоносен поход, като в замяна предлагаха съвсем нищожно участие в него. Задълженията на Оливие както към неговите хора, така и към Венеция, запълваха дните му. Не е лесно да си имаш работа с търговци, които искат да икономисат от всичко, включително и от средствата за отбрана.

Своите вечери прекарваше с Домициана. Това се очакваше от него и Оливие се гордееше от факта, че не забравя да се грижи за желанията й. Беше изпратил Кристиано да намери от богатите пазари цели топове панделки и дантела. Бе изпратил кратко писмо на Дино Рисионди, ломбардски търговец, да купи мънички диаманти и други дребни бижута. Дори изрично беше указал Риспонди да търси най-доброто. Другото оставяше на неговия вкус. Оливие беше сигурен, че тези неща ще му потрябват, ако иска да изгради стабилни взаимоотношения с бъдещата си съпруга.

Беше твърдо решен да се разбира с Домициана.

Със своята годеница се държеше като образцов кавалер. Целуваше я, когато преценеше, че това ще и бъде приятно, и й даде кичур от косата си, когато тя пожела. Беше съвестен, любезен и грижовен. Никой не би могъл да го укори в непристойност.

Снощи, след дълги колебания, най-накрая беше отишъл при Домициана и я беше обладал. Прекара при нея няколко часа, които му се сториха цяла вечност. Излезе от стаята й празен — не, по-лошо от празен. Чувстваше се по-смутен от всякога. Обзеха го сериозни съмнения, че постъпва правилно.

Да не говорим, че копнееше за Джулиана.

Не, не за Джулиана, бързо се поправи той. За спокойствието, което намираше с нея. Това искаше — мир. Не плътта й или душата й.

Тази сутрин бе гневен или… не, никога не би признал, че е объркан. И от къде на къде ще се чувства объркан? Нима не беше граф Дучи Монталдо, предводител на Златния отряд, храбър пълководец? Нима венецианците не го наричаха Лъва на Венеция, в чест на митичния крилат гигант, който символизираше техния град от първите дни на неговото създаване?

Нима един лъв не знаеше какво иска?

— Е, хайде да започваме — бодро заяви той. Устните му диктуваха цифри и въпроси, докато умът му се рееше в кътчета, които строго му беше забранил да навестява.

Въпреки своята възраст и високо положение, въпреки че би трябвало да се владее, Оливие откри, че изгаря от желание по Джулиана. Не би могъл да опише състоянието си другояче, въпреки че думата го ужасяваше. Желание. Похот. Човек не биваше да изпитва подобни неща спрямо жена, поверена на неговите грижи.

Но нещата просто стояха така. Оливие се хващаше, че мисли за повереницата си в най-невероятни моменти. Например разговаряше с дожа Антонио Вениер и уговаряше колко кораба от Черната флотилия ще ги превозят надолу по Дунава и изведнъж усещаше сладкия й вкус в устата си. Усещаше как езикът й — кадифен, прекрасен — бавно се плъзга напред-назад по неговия. Представяше си как гърдите й изпълват шепите му. Вдъхваше уханието й, когато нея я нямаше в стаята. Навсякъде чуваше смеха й.

А най-лошото бе, че не можеше да каже, че тя го е омагьосала. Имаше известна представа от магии и заклинания и знаеше, че те преследват даден човек като конска муха. Това, което изпитваше, не беше досаден сърбеж, който изисква незабавно удовлетворяване и после пак се завръща. Би могъл да разбере жаждата си по нея — в последна сметка майка й беше вещица и нищо чудно да я е научила на едно-друго, в случай че неволята потропа на вратата й, — ала чувствата му към Джулиана въобще не бяха свързани с някаква негова нужда.

В определени моменти — сега, например — би дал всичко на света, за да я прегърне.

Наистина, що за чувство беше това? Възможно ли бе да е…

— Пълен ужас — промърмори той. — Не, тая няма да я бъде.

— Господарю, пленникът дойде. Да го доведем ли при вас?

Почти беше забравил за мисията на Кристиано да му доведе българина — поданик на султана, който се беше представил в двореца на дожа на своя глава. Сега кимна на своя лейтенант и посочи на Джулиана да си вземе ново, подострено перо.

— Пленникът може да ни е от полза — отбеляза той. Радваше се, че предстоящият разпит ще изисква цялото му внимание. — Това е българин, отраснал близо до Никопол, който уж знае нещо за земите, през които ще мине моята войска. Твърди, че турците го поробили още когато бил малък и го направили еничар. Известно време напредвал в службата, но имал връзка с една жена от харема на султана. Разбира се, тя била убита, но той смогнал да избяга. Доколкото разбирам, този човек търси отмъщение.

Без да е видяла войника, Джулиана вече хранеше съмнения в достоверността на разказа му. С Оливие чудесно знаеха, че не е толкова лесно да избягаш от някой султански затвор. Вероятно мъжът чисто и просто бе шпионин, целящ да се вмъкне сред тях.

Или може би грешеше? Нямаше да й е за пръв път. Сведе поглед и се зае да подрежда пергаментите и перата си. Разнесе се дрънчене на шпори и еничарят беше въведен в стаята.

Макар че не гледаше, Джулиана усети как тялото му се огъна в дълбок поклон. С него в стаята влезе полъха на Ориента.

Продължи да държи погледа си целомъдрено сведен, когато графът любезно, ала твърдо отпрати всички, включително съюзника й, рицаря Дьо ла Марш.

— Предпочетох да останем насаме — обясни той на добър, но несигурен турски. — С изключение на един човек, който едновременно ще записва и превежда.

Еничарят само изръмжа в знак на съгласие. Проблемът с шпионите със сигурност бе наболял и там, където той служеше, а също и в цяла Западна Европа. Ръмженето на мъжа каза на Оливие, че и двамата са опитни пълководци и е естествено да са наясно с такива подробности.

— Джулиана, попитай го за името му — продължи Оливие на безупречен френски.

И тогава тя вдигна поглед.

Той с нищо не се издаде, но я позна, и още как! Когато го беше видяла за пръв път, лицето му бе по-младо и усмихнато. Сегашният мъж не се усмихваше и я гледаше с нетрепващ поглед. Тъмнокафявите му очи бяха съвършено безизразни, по загорялото лице не личеше и следа от емоция. Но той несъмнено знаеше коя е тя. За нищо на света не би забравил.

— Казвам се Асен — поде той. — Роден съм в България близо до големия град Никопол, но още по-близо до малкия бисер, който се нарича Оряхово. Баща ми беше болярин, чиито земи Мурад II, бащата на султан Баязид, отрано опустоши. Съпротивлявахме се храбро, за което баща ми беше наказан особено жестоко. Султанът не искаше да се чува за въстания. Всички мъже от родното ми село бяха убити, жените бяха изнасилени, децата им — посечени пред тях. Най-накрая и жените минаха под ножа. Дори сега помня колко от тях се молеха да умрат. Видях всичко, но ме пощадиха.

— И докъде доведе милостта на султана? — попита Оливие с помощта на Джулиана.

Асен сви рамене.

— Бях пощаден заради едно птиче. Мечът вече бодеше гърлото ми, когато изведнъж, посред цялата тази касапница, един гълъб реши да кацне на челото ми. Пъдиха го, викаха му да се маха, но той просто си стоеше на главата ми. Султанът, на когото вероятно също му беше прилошало от клането, което се бе почувствал длъжен да нареди, прие това като знак свише. Аз имах друго обяснение за появата на гълъба. Дълбоко в себе си чувствах, че баща ми го е изпратил да ме опази. Да бях поискал, съвсем лесно можех да видя как оцъклените му очи се взират в мен — баща ми, чийто труп бе разкъсан на парчета и оставен да гние на бойното поле. Но аз не пожелах. Знаех само, че ще живея и ще си отмъстя. — Асен млъкна. — Тогава бях на пет години.

Българинът продължи с разказа си. Първо станал роб, но бил амбициозен. Освен това бил едър и привлекателен. В края на краищата, идвал от род на войни. Наблюдавал как войските на султана упражняват маневри в крепостта. Слушал техните хвалби за подвизите им в битка. Винаги гледал да им предлага вода, пръв да поема седлото от ръцете на уморен командир. Асен чистел злокобно извитите ятагани и ги точел. Непрекъснато се стремял да е под ръка. Често се усмихвал. Това не минало незабелязано и той си намерил много нови приятели.

Най-накрая се случило точно това, към което се стремял — казали му да заеме място сред воините. Мурад, а след него и Баязид, почнали да вземат за войници не турчета. Тези нови попълнения нарекли еничари. Асен бил един от първите.

Поискали от него да приеме исляма, което, той сторил драговолно. Християнският Бог не спасил нито баща му, нито майка му, нито сестрите му. Всъщност го съмнявало, че и Аллах много се интересувал от тях. Единият или другият, било му все едно. Той лично щял да поправи пропуска на Господ.

Променил името си, защото му казали, че е длъжен. Бракът му с мюсюлманка бил лично уреден от самия Доган бей. Той дал на Асен образовано момиче от собствения си харем. Жена му била девственица. Била обучена да се грижи за домакинство на важен мъж в империята на султана. Фактът, че е дадена на Асен, говорел красноречиво за плановете, които султанът кроял за малкото българче, посетено от гълъба.

Жената — той така и не спомена името й — му родила четирима синове и две дъщери. Разбира се, той спял с нея, но никога не докоснал кое да е от децата си. Нито веднъж. Странна, свирепа гордост се изписа върху лицето на Асен, когато изрече тези думи. Те не били негово семейство. Неговото семейство било оставено за храна на лешоядите, когато бил на пет годинки.

През цялото това време той се издигал. Станал доста добър. Неведнъж се оказвал безценен за султана.

— Щом си бил толкова ценен за него, защо ти е позволил да избягаш? — Оливие се приведе към българина. Асен не отдели поглед от лицето му. Двамата мъже все още общуваха с помощта на Джулиана, но си говореха един на друг. Когато превеждаше, гласът й беше запъхтян шепот:

— Не съм избягал. Аз съм на мисия — отговори Асен. Устните му се извиха в усмивка, която не озари очите му. После дори и този кратък проблясък изчезна. — Естествено, ти си чувал за Джан Галеацо Висконти, владетел на Милано и Павия?

— И на Генуа — допълни Оливие, не без известна ирония. — Познавам го, но само по име. Наскоро го победихме на война. Да, обаче, както често се случва, сега сме най-близки съюзници в този френски кръстоносен поход. Ти си войн, ясно ти е как стават тези неща. Вчера той беше наш враг, днес е наш приятел.

— Ако го вярваш, значи си истински глупак. — Асен сякаш не изпитваше страх, въпреки че бе пленник на Оливие в град под неговата защита. — Джан Галеацо е най-опасният човек в страна, която изобилства от опасни хора. Той е Висконти — род, който никога не е приемал добре поражението. Той искрено жадува отмъщение, и то не срещу Венеция, заради нейната обидно лесна победа. Не, за много по-тежки рани става дума. — Българинът замълча и отпи от виното в сребърна чаша, което графът бе поръчал за него. — Сигурен съм, че знаеш как орлеанският херцог Луи, братът на френския крал, е поискал да се разведе с жена си Валентина?

Оливие кимна.

— Добре. — Асен отново млъкна над виното си. — В такъв случай знаеш, че Орлеанската херцогиня е дъщерята на Джан Галеацо Висконти.

— Разбира се — тросна се Оливие, но се приведе още напред.

— Следователно цял свят знае, че херцогът е потърсил развод, защото е любовник на братовата си жена. Кралица Изабо е решила, че иска любовника си единствено за себе си и е най-удобно да обвинят Валентина в магьосничество срещу краля и да я затворят в манастир. Ти естествено познаваш методите на Инквизицията. Ако не се лъжа, собственият ти колоритен зет бе изправен на съд пред нея.

С отсечено кимване Оливие го увери, че не се лъже.

— Съдбата на Валентина вече е решена. Тя ще бъде опозорена и разведена. С интриги и тлъсти подкупи, Висконти ще издейства да пощадят живота й. Както и да е, тя ще загуби високото си положение на сила в могъщата Франция.

— Това е стара история. Въпреки своята невинност госпожа Валентина вече е опозорена. А Джан Галеацо не отвори й дума. Той не е войн, но със сигурност е стъпил здраво на земята и възприе унижението на любимото си чедо, като неизбежна последица на политическия живот. Сега е по-голям съюзник на французите от когато и да било. — Тонът на Оливие беше мек, но интересът — остър.

— Висконти нищо подобно не е възприемал. Обидата жестоко терзае отмъстителната му душа. Останал е мълчалив и добродушен в изчакване на подходящ момент за отмъщение.

Въпреки че уж не разбираше френския на Джулиана, Асен се усмихна, когато тя завърши превода си.

За момент тримата останаха в мълчание, докато палацото ги обливаше със звуци от всички страни. Джулиана чу тракането на чинии и бърборенето на прислужничките, които се връщаха от пране при градския кладенец. Счу се гласът на Домициана и нечий висок, писклив смях. Джулиана разгледа Оливие през булото на премрежените си ресници и прецени каква ще бъде реакцията му.

Съмняваше се, че Асен ще забележи промяната у граф Дучи Монталдо, дори с опитното си око на войн, но за нея тя беше очевидна. Зениците на тюркоазните му очи се превърнаха в точици, сякаш устремени да проникнат в ума на Асен. А веднъж окажеше ли се там, щеше да упорства, докато не открие истината, скрита зад думите на еничаря. Асен също не беше за подценяване — тя най-добре знаеше това — и щеше да се дърпа от Оливие, да се крие зад думите си. Джулиана чувстваше как двете несломими воли взаимно се дебнат и изучават една друга. Усещаше съприкосновението на усиленото им внимание.

— И каква форма ще приеме въпросното отмъщение? — най-сетне попита Оливие.

— И бездруго знаеш — отвърна Асен, без да сваля леката усмивка от устните си. — Неговото желание е да провали кръстоносния ви поход. Това е венецианско начинание, а той би искал да даде на Венеция урок. Нещо повече, това е френско начинание, а неговото най-страстно желание е да види Франция унизена. Точно както тя го унизи.

Оливие се изсмя дипломатично:

— Нима Висконти е забравил за безсмъртната си душа? В последна сметка, това е религиозна война — едно така наречено Божие усилие да спасим Изтока от неверниците. Не рискува ли Джан Галеацо твърде много в това преследване на мъст?

Мъничките черни очи на Асен за пръв път се оживиха. И двамата бяха наясно, че въпросът на Оливие е риторичен. Не можеше да му се даде отговор, защото такъв нямаше. Набожните селяни, които в действителност щяха да платят за похода със своите данъци, можеха да бъдат убедени, че жертвите им са предназначени за свещена кауза. Може би техните простодушни свещеници също щяха да повярват. Поне на думи. Не би било далновидно да застанат на друго, противоположно становище. Както и да е, владетелите на Италия и много ръководни фигури в църквата, чудесно знаеха за какво става въпрос. Виждаха пред себе си блясъка на сигурната печалба и биха се задоволили с по-земна полза от една Свещена война.

Всичко това не бе тайна за двамата воини пред Джулиана. Тя потрепери, съзряла леденото съучастие в погледите им.

— Разкажи ми какво още знаеш — простичко нареди Оливие. Асен се усмихна и започна да говори. Джулиана повтаряше смразяващите му думи:

— По своя обичаен заобиколен начин Висконти изпратил послание до господаря ми, че желае да бъде негов таен съюзник. Обещал му важна информация и го уверил, че с течение на времето ще му съобщава все нови и нови неща. Баязид не е глупак и незабавно станал подозрителен, когато Джан Галеацо не назовал цена. Дори на Изток, този човек е прочут със своята алчност. Моят господар знаеше историята с Орлеанската херцогиня и прие това като задоволително обяснение защо Висконти не настоява за плащане в звонк. Султанът също разбира цената на семейството.

Ледените усмивки отново проблеснаха за миг. Всички знаеха, че преди да се възкачи на трона, Баязид е взел обичайната предпазна мярка на османците, беше наредил да удушат братята му с тетива за лък.

— А каква е твоята роля във всичко това?

— Султан Баязид ме изпрати да се срещна с Висконти в Парма. Трябва да бъда негов доверен пратеник. В двора съм прочут с предпазливостта си. Нима не съм предпазлив, дори със собствените си деца? За това начинание благоразумието е от съществено значение. Висконти е силен и гласовит поддръжник на французите — и по-важно, френският крал му дължи много пари. Никога не би искал да го има за открит враг на своята могъща, потънала в дългове държава. — Асен замълча многозначително. — Джан Галеацо придаваше огромно значение на този брак. Той не е словоохотлив, но обича дъщеря си до глупост.

Оливие се втренчи в Асен и заговори:

— И Орлеанският херцог, и брат му крал Шарл бяха прекалено млади, когато баща им почина. Те получиха лукса на свободата, но не и отговорностите, които тя предполага. Допуснаха много сериозни грешки. И все пак, херцогът е бил същински глупак да мисли, че може да изиграе Джан Галеацо Висконти. Не му сече пипето… Спор да няма, сведенията ти са интригуващи, българино. — Оливие сякаш говореше на себе си. — Но повече ме интересува защо реши да дойдеш при мен.

Асен не се поколеба:

— Всеизвестна е омразата ти към турците. При теб, също като при мен, въпросът е на чест или смърт. Сметнах, че може би стоката, която продавам, ще ти се понрави.

— А, дойдохме си на думата. — Изведнъж в гласа на Оливие се прокрадна облекчение. — Кажи си цената, българино.

Само за миг Асен се подвоуми и в това озлобено лице, прорязано с дълбоки бръчки, Джулиана видя онова малко момченце. Детето, обзето от вина, че е било оставено живо и единствено е напуснало читаво онова разрушено село.

— Това, което искам — каза Асен и широко разпери ръце — е малко светлина. Малко простор.

Думите му ги докоснаха като перата на гълъба, който някога, много отдавна беше кацнал на неговата глава.

— Този човек лъже — преспокойно заяви Оливие, когато остана насаме с Джулиана. Ситният ръмеж на утрото беше спрял и слънчевата светлина започваше да се промъква покрай краищата на облаците. — Нали така, малка Джулиана?

Тя остана изненадана, когато го погледна право в очите. Те отново бяха изменили цвета си и сега бяха зелени. Искрящи, неумолими и бдителни.

— Не, не мисля, че лъже — предпазливо излъга тя. — Защо да го прави? Разказът му доказва, че има защо да отмъщава на султан Баязид.

— Или на някой друг — допълни Оливие. — Понятно е, че отказва да ми каже истината. В края на краищата ние сме врагове, които скоро ще влязат в бой. Но че ти ме лъжеш — е, това вече е съвсем друга работа.

Колебанието й се оказа фатално.

— Не приказвам лъжи. Убедена съм, че българинът ти разказа каквото знае.

Оливие стоеше абсолютно неподвижно и не сваляше поглед от нея. Лицето му не промени изражението си:

— Алин ли се опитваш да защитиш? — замисли се той. — Или някой друг? Може би самата себе си. — Погледът му се върна на купчината пергаменти и карти върху дървеното бюро. — Ако не ме лъжеш, то поне не ми казваш цялата истина, също като този побъркан Асен. От такъв човек не излиза шпионин. Прекалено е безстрашен по природа, за да играе подмолно. А и не вярвам, че е толкова незаменим за султана, че да му простят прегрешение в харема. Никой не е чак толкова важен. Рано или късно ще изтръгна истината от него — и от теб — и ще взема разумно решение. Засега може да гние по венецианските тъмници. Свободна си.

В този миг слънцето напълно проби облаците. Един лъч се вмъкна в помещението, позлати русите косите на Оливие и освети каменното му лице.

Джулиана сведе поглед и се зае да прибира перата и ножчетата за подостряне в техните лакирани кутии. Посипа пергаментите с фин пясък, за да изсъхнат. Много внимаваше да не поглежда Оливие. Движенията й бяха бавни и премерени, но в главата й беше хаос.

Спомняше си последните думи на българина, казани докато най-способните войни на Оливие го отвеждаха. Предвождани от Кристиано, те бяха оформили почетен караул, но всички чудесно съзнаваха, че Асен е само пленник. Бяха на вратата, когато гласът на Оливие се извиси:

— Последен въпрос, Асене. Любопитно ми е да узная защо султанът е избрал теб да се договаряш с Висконти. Не говориш нито френски, нито латински. Нещо повече, ти си неук. Не притежаваш нито една черта, която взискателен мъж като Висконти да намери за… да кажем, положителна. Защо му е на Баязид да се спре точно на теб за тази мисия?

Асен се закова на място, но не се обърна:

— Защото имам късмет — беше казал той, продължавайки напред.

Когато звукът от стъпките на стражата с пленника заглъхна, изгубен в необятното палацо, Джулиана си даде сметка, че късметът няма нищо общо с избора на Асен, нито с факта, че той се е представил на граф Дучи Монталдо. Съзираше хитрина, съзираше вещина.

Асен очакваше посещението й. Знаеше, че то е неизбежно.

Но как щеше да се осъществи срещата им — това беше друг въпрос.

15.

Нейното избавление дойде от най-невероятното място:

— Не смятам да ходя на карнавала — каза тя на Джиневра. Момичето, изглежда, бе решило да й надува главата с приказки точно когато имаше нужда от тишина, за да помисли. — Мразя живите картини и всичко, за което се изисква да носиш маска.

— О, тук ти трябва нещо много повече от маска — възрази Джиневра, чието добро настроение съвсем не бе помрачено от резкия отговор на приятелката й. — Маската е едва началото.

— А кое е продължението? — Джулиана се надяваше, че е успяла да изрази точния оттенък на отегчена вежливост.

— Целият смисъл е да заблудиш приятелите си — победоносно възкликна Джиневра. — Да ги заблудиш, превръщайки се в някой друг.

— Разкажи ми за Карнавала. — Джулиана остави иглата и се обърна към младата девойка с измамно спокойствие. Всъщност се разкъсваше от нетърпеливо очакване. — Какво се прави на него? Откъде се е появил?

Джиневра заряза бродирането с въздишка на облекчение. Последните три дена беше заседнала на сребърния рог на един еднорог и цели шест пъти й се налагаше да изнизва скъпите конци и да почва отначало. Беше толкова противно да се мъчиш с такава работа, която и бездруго не понасяш. Ето защо, промяната в разговора дойде тъкмо навреме. С Джулиана седяха в обичайното си кътче, където можеха да говорят на спокойствие.

— Нямам представа как е възникнал празникът — поде тя. — Разбира се, той си има религиозна обосновка. Карнавалът се провежда на Сирни заговезни, последния ден преди Велики пости. На венециански диалект името му е Martedi Grasso. Но смисълът е един и същ в целия покръстен свят, да се отдадеш на лудешка веселба и разгул преди дългото покаяние на постите.

Джиневра въздъхна горестно при мисълта за дългите дни, в които нямаше да може да обикаля пазарите за панделки.

Съзнанието на Джулиана беше заето с по-важен проблем.

— Лудешка веселба и разгул? — невярващо повтори тя, загледана в целомъдреното лице на Джиневра.

— Е, образно казано.

Джулиана, която не възприемаше загубата на походите до пазара със същото безутешно чувство на ужас, сбърчи вежди:

— Разкажи ми повече. Израсла съм с други обреди.

— Клетата — въздъхна Джиневра с истинско съчувствие. — Колко забавления само си пропуснала! По това, което съм чувала от сестрите ми, съдя, че Венеция е най-големият почитател на карнавала. Може би братята Поло са заимствали идеята за него от Изтока. Толкова много от това, което сега приемаме за даденост, води началото си оттам. Например италианската паста…

Джиневра потъна в дълбок размисъл, а Джулиана се помъчи да запази търпение и да не кресне гневно.

— Няма значение какъв е произходът му — накрая подсказа Джулиана. — Карнавалът съществува и е тук.

Джиневра кимна в знак на съгласие.

— Наистина. Той е най-голямото празненство през литургическата година. Много по-забавно е, отколкото Befana по Богоявление, когато намираш само въглени в чорапите си, ако родителите ти са недоволни от теб.

Една прислужничка обиколи с кана греяно вино, за да се освежат дамите, докато се трудят с иглата. Джиневра я изчака да се махне, преди да продължи:

— Работата е да се престориш на нещо, което не си, и по този начин да объркаш другите, които се стремят да отгатнат кой си — пошепна тя. — Забавното не е в странните дрехи, а в маскирането. Криеш лицето си и останалите трябва да те познаят. Маските се отличават с великолепие и пищност. Направени са от пергамент, който първо е изрязан и огънат в нужната форма, а после е изрисуван с ярки цветове. Скоро ще отидем на пазара Риалто, за да си изберем. Там още не си била. На латински думата „Rialto“ — означава „стръмен бряг“ и мястото действително е едно от най-високите във Венеция, което е предимство, защото градът е разположен толкова ниско. Майка ми познава най-страхотния човек там. Ето например миналата година успях, без никой да разбере…

Джулиана, която кимаше, усмихваше се и на подходящите места мръщеше чело, отдавна беше престанала да слуша.

Джиневра беше казала Martedi Grasso.

И това беше само след десет дни.

Налагаше се да мисли бързо и да действа умело.

Джулиана скрои плановете си с безкрайно внимание, а добрият късмет й помогна. Въпросът за карнавала беше засегнат на вечеря същия този ден. Първо Оливие нацупи надменно устни. Високо заяви на Лучано Вениер, че имал войска във Венето, която подготвял за война и не разполагал с време за лекомислия.

Лучано дипломатично му напомни, че карнавалът е важна традиция за града и че неговата войска е наета тъкмо от Венеция. Желателно бе предводителят на Златния отряд да присъства на такъв важен празник. Със сигурност на Оливие нямало да му стане нещо, ако дойде.

Оливие разбра, че е безсмислено да упорства, затова настоя всички от палацото да отидат — включително и Джулиана. Тя обикновено жестоко се противеше да ходи по каквито и да било светски тържества. Отвращението й към балове и живи картини, които във Венеция бяха мечта за всеки, беше всеизвестно. Ако граф Дучи Монталдо остана изненадан от тихото покорство на повереницата си, то той не го показа с нищо. Вместо това настоя лично да избере нейната маска. Един късен следобед тя се прибра в стаята си и откри нечие мъртвешки бледо лице върху червените си чаршафи. Едва сподави писъка, който напираше в гърлото й.

Джиневра, която я придружаваше, възторжено се спусна към леглото.

— О, каква щастливка си само! Това е маската на лечителя, която се счита за една от най-престижните.

— И по какво личи, че е на лечител? — попита Джулиана. Маската по нищо не й напомняше на лечител, освен ако той не беше прекарал няколко века в гробница.

— По носа — делово обясни Джиневра и вдигна лицето от леглото. — По традиция той е дълъг. Идеята е да има място за уханни билки и сушени розови листа, които да прогонват миризмите на болестта.

Джулиана се приближи и пое хладната корава хартия в ръцете си. Лицето бе абсолютно лишено от изражение, като се изключат два хубави овални прореза за очите и място за две изваяни устни. Иначе в него нямаше нищо живо, човешко. Тази маска щеше да е идеална за целта й.

— Виж, има и бележка от графа! — зарадва се Джиневра, но не даде никакви признаци, че ще се оттегли, за да остави приятелката си да прочете писъмцето насаме. — По-бързичко де, кажи ми какво пише!

Джулиана разчупи тежкия восъчен печат, който придържаше навития на руло пергамент.

— Поръчах я специално за теб! — казваше Оливие. — Заслужи я с помощта си за онова дете.

Тя прочете думите на глас.

— Какво дете? — веднага полюбопитства Джиневра.

Джулиана изобщо не беше изненадана от въпроса й.

— Едно момченце от селото, което имаше силна треска. Лорд Оливие е твърде добър, щом си спомня тази случка.

— Така е зает с бойните приготовления, че дори не се храни, но ето, че е отделил от времето си да поръча тази разкошна маска специално за теб — изтъкна Джиневра и моментално започна да се притеснява: — Но има проблем, той ще те познае в нея. Поне за него няма да е нужно да отгатва, кой се крие зад лицето на лечителя.

„Точно така“ — помисли си Джулиана и се усмихна. Възнамеряваше непременно да се покаже на Оливие с неговия подарък. Писъмцето му също щеше да изиграе своята роля.

Собствените й идеи за костюм не включваха маска, а грижливо, тайно планиране. Джулиана се зае с него с тържествена решителност. Бродерията й беше съвършена, стараеше се да угоди на граф Дучи Монталдо, когато му беше нужна за писар или преводач. С Оливие беше образец на покорство и смирение, толкова беше решена да не допусне в проницателния му ум да проблесне подозрение. Не споменаваше майка си. Не споменаваше неговото обещание. Но най-вече, не споменаваше еничаря Асен.

Благодари му прочувствено за маската и го увери — него и всички, наблизо — че не може да дочака Martedi Grasso, та най-накрая да си я сложи.

Ако сега разговаряше много повече с прислужниците, никой не намери това за любопитно, или поне подминаваше този факт със снизхождение. В края на краищата, тя беше отрасла на Изток и следователно не можеше да се очаква, че знае как да се държи възпитано.

— Щом графът, нейният настойник, не намира нищо странно в поведението й — отбеляза графиня Клаудия пред дъщеря си Мария, — тогава всички ние сме длъжни да се примирим. Не бива да го ядосваме, когато е под такова напрежение. Както знаеш, сега съдбата му е женитба за Венеция.

Мария, чиято ръка още не беше поискана, но която за сметка на това беше видяла как ръката на Клаудия се намесва в блестящия годеж на Домициана, мъдро предпочете да си държи устата затворена и да кима в знак на съгласие с всичко, което казва майка й.

Ето как дните спокойно си вървяха напред, към кулминацията в плана на Джулиана.

— Ще се срещнем на двора зад палацото — каза Джиневра на приятелката си. — Оттам ще вървим пеша до площад Сан Марко, точно пред едноименната катедрала. Нашите приятели ще се присъединяват по пътя или на пиацата. Уф, Джулиана, побързай с обличането. Чака те приключението на живота ти!

В случая, Джулиана изобщо не се съмняваше в думите й. Тя невъзмутимо се надигна от табуретката и бавно прекоси помещението под погледите на госпожа Клаудия и дъщерите й. Оливие го нямаше никакъв. Цял ден не го беше виждала и беше истински благодарна за това. След като излезе в коридора, тя се спусна като светкавица към стаята си и към багажа си, където грижливо бяха завити тайните й. Сандъкът й си стоеше там, където слугите го бяха стоварили при пристигането им от Белведере. Джулиана се беше постарала добре да прикрие, че е ровила из него. Наложи й се да търси каквото и трябваше нощем, на светлината на свещ.

Никога не беше виждала по-красива рокля, Франческа й я беше подарила въпреки, че роклята в никакъв случай не беше нещо, с което можеш да се разделиш на бърза ръка. Няколко седмици преди да напусне Арнонкур Хол нейната приятелка беше специално повикала френски шивач да я скрои и ушие. Никой не беше съвсем сигурен какво точно е намислила господарката на Арнонкур. Завършената дреха бе самото съвършенство и прилягаше идеално на Джулиана. В това нямаше и капчица съмнение.

Джулиана се разрови в съдържанието на сандъка и не след дълго откри своето съкровище. Сияйната рокля беше с наситено смарагдов цвят. Още преди да я е извадила, мънистата по нея заблестяха. Пищната сърма беше червеникавокафява, точно като косата й. Къде Франческа бе успяла да открие коприна, чийто цвят повтаря точно очите на Джулиана, и сърма, която повтаря цвета на разкошната лъскава завеса от коси, никой не знаеше. И да бяха попитали, нямаше да получат отговор. Но Джулиана бе повече от доволна. Роклята щеше да свърши работа. Цветът беше достатъчно тъмен, за да се крие в него.

— Освен това ще изглеждам прекрасно — мрачно промърмори тя. — Асен сигурно ще си помисли, че съм на почит в този дворец.

На вратата се почука и двете прислужници се втурнаха в стаята. Те се кискаха и вече се олюляваха лекичко от вълнение и от щедрите порции вино, които днес се лееха като река от избата на Вениерови. Никой венецианец нямаше да пропусне веселбата. Джулиана разчиташе на това. Молеше се за това.

Слугините — включително и тази, с която толкова внимателно се беше сприятелила — носеха ведра от кована мед, пълни с топла вода за банята й. Момичетата бяха толкова нехайни, че повечето вода се разплиска по пода, вместо да попадне във ваната, поставена пред огнището. Бъркотията ни най-малко не смущаваше Джулиана. Даваше си сметка, че щом прислужничките, които строгата ръка на графиня Клаудия обикновено държеше съвсем изкъсо, са почти пияни още преди вечерта да е започнала, има надежда положението да не е по-различно със стражите на Асен. Налагаше се да повярва, че има надежда, че действително може да го достигне в тъмницата, която се простираше отвъд опасния Мост на въздишките.

Джулиана се усмихна на слугинята, която бе избрала. Отново си отбеляза наум ръста й, цвета на косата й. Тя също беше пила, но не колкото другите. Усмихна се на Джулиана в знак на дружба. Джулиана знаеше, че планът й не е лишен от рискове, но беше готова да поеме цялата вина за всяка погрешна стъпка. Тази слугиня нямаше за какво да се бои, нито от страна на Вениерови, нито от страна на граф Дучи Монталдо.

Джулиана се излегна в парфюмираната вана и богатият аромат на теменужки я накара да потъне в съзерцание. Намръщеното й чело се изглаждаше все повече, докато водата изстиваше, а ръцете й се подуха и побеляха.

Джулиана мислеше за Силата.

Щеше да й е нужно мъничко — съвсем мъничко — за да успее планът й. Не дозата, която й трябваше за знахарство, а само естествената доза на всяка жена. Колкото да подчини Асеновите стражи на волята си.

Наистина, какъв прелъстителен замисъл.

Точно това я плашеше най-много. В миналото беше наблюдавала мъжете, които я бяха пожелавали — първо Доган бей, после и Оливие. Потрепери от срам при спомена за целувката на настойника си. Доган бей беше мъж, когато тя бе още дете. Той я беше набелязал и похитил — с умение, желание и дори със съчувствие. Но не и с любов. Това се случваше всеки ден в покръстения свят и в Османската империя с момичета, които бяха много по — малки от нея навремето. Между нея и бея никога не бе ставало дума за любов. Тя просто изпълняваше дълга си, той просто задоволяваше потребностите си.

Но Оливие беше обичала. Все още го обичаше. И той само я целуна, не я похити. Целуна я дълбоко, всеотдайно и страстно, когато при всяка милувка на езика му, при всяко прошепваме на името й знаеше, че е свещено обещан на друга.

Джулиана помисли примирено, че такива неща се случват. Без семейство и защита една жена може да се осланя единствено на Силата. Накрая само тя можеше да й помогне.

Джулиана се изправи толкова бързо, че водата се разплиска и пръсна в огнището, което изсъска. Прислужничките спряха да се кикотят и отидоха да видят какво става.

— Нищо — прибърза Джулиана с отговора си. — Прекалено се забавих с банята и сега трябва да побързам.

Те кимнаха и се заеха да й помогнат. Увериха я, че всичко ще е наред. Джулиана се надяваше, че ще припишат треперенето й на влагата и студа. Но всъщност не от това трепереше тя.

Това бяха разсъжденията на Алин, но за миг тя ги бе възприела като свои. Точно майка й настояваше, че може да се осланя единствено на Силата, че само тя е в състояние да й помогне. Но дори като дете, Джулиана не беше съгласна с майка си. Нужен й беше само един поглед към Алин, която бе вечно преследвана и я грозеше смъртна опасност, за да й стане ясно, че не желае живота, който въпросната Сила може да й предложи. Дори да имаше дарбата — нещо, в което се съмняваше — чувстваше, че има по-добър път за приложението й от пътя на Силата.

Този път беше съсипал майка й. Накрая дори може би я беше убил.

Джулиана поклати глава, за да отпъди тази мисъл.

Постара се за прическата си. Седеше търпеливо, докато камериерката я фризираше и сипеше комплименти колко гъста и лъскава е косата й. Джулиана се остави да я решат, докато кестенявото не заблестя като злато. Прислужничките й подадоха къс посребрено огледало, в който да се огледа! Джулиана знаеше, че изглежда фантастично и им беше благодарна за усилията. Жените тъкмо се поздравяваха с успеха си, когато на вратата се похлопа. Преди да са разбрали какво става, един богато облечен мъж с хубава маска нахълта сред тях.

Гледката бе толкова необичайна, толкова неочаквана, че всички жени — в това число й Джулиана — писнаха и сграбчиха ленените кърпи, за да прикрият напълно облечените си тела. Чак тогава неканеният гостенин започна да се превива от смях и свали кадифената си шапка и златната си маска с пера, за да се разкрие като младата Джиневра. Всички се засмяха и заявиха, че през цялото време са знаели кой е.

— Уф, ама и вие сте една! — възкликна една от слугините, докато се превиваше от смях. — Само да кажа на майка ви…

— Ако кажеш на майка ми — дяволито поде Джиневра, — ще се видя принудена да си поискам обратно флорина, който се каня да ти дам.

Последва още смях и Джиневра бръкна в кесията си:

— Сега вие двете се махайте — винарната е отворена за всички. Аз лично ще помогна на госпожа Джулиана с тоалета. Нощта вече е започнала и трябва да побързаме, ако не желаем да завърши без нас.

Едната се поколеба, но и тя побърза да се оттегли след краткото кимване на Джулиана.

Джиневра се помъчи да оправи русите си къдрици под неудобната кадифена шапка, изгуби равновесие и по някаква случайност тупна на леглото, а не на пода.

— Ох, Джулиана! Помогни ми. Ще взема да окьоравея или да се пребия, докато се мъча с тази тъпа шапка.

— Не е бивало да слагаш на главата си нещо, което е два пъти по-голямо от теб — меко я сгълча Джулиана и оправи кадифените панделки. — Ако не се лъжа, ти каза, че карнавалът бил за маски, не за костюми.

— Че това моят костюм ли е? Аз просто се представям за момче. Ако имах избор, щях да се родя мъж. Те имат много повече свобода от нас и приемат нещата без излишни приказки. Не е нужно да искат разрешение от майките си, монахините или каките си за всеки свой дъх. Могат да решават за коя да се оженят и просто трябва да поискат ръката й. Не им се налага да обикалят насам-натам.

— А, дойдохме си на думата. Много се съмнявам, че с тези обувки ще успееш да „обикаляш“ където и да е. Никога не съм виждала такива нелепи, стърчащи носове — Боже, и със звънчета на всичкото отгоре! Всяка мишка в палацото ще бъде известена за предстоящото ти пристигане.

— Това са пантофки по последна парижка мода — обясни Джиневра и вдигна дребното си маскирано лице. — Ще видим още много такива, когато френската армия триумфално се завърне от кръстоносния поход. Обещаха да минат през Венеция, преди да се приберат у дома в славната Франция. Чух баща ми и дожа да си приказват тази сутрин. Войниците ще забогатеят от плячкосването и ще горят от нетърпение да похарчат парите си за съкровищата, които Венеция може да им предложи.

Джулиана, която познаваше мощта на султана и суровата дисциплина на неговата войска, много се съмняваше, че французите, дори да успеят да го надвият, ще се озоват на приятната разходка, която рисуват във въображението си. Дори само един ден в битка срещу Баязид бързо можеше да оформи у войниците убеждението, че ако се отърват живи, никога повече няма да напуснат дом и родина. Реши да не споделя потискащите си мисли. Джиневра бе влюбена в рицаря Дьо ла Марш и следователно всичко, което той и неговите сънародници вършеха, щеше да й се струва великолепно. Преклонението й я тласкаше дори да си сложи обувки като на някой палячо. Джулиана предпочиташе да не си хаби думите на вятъра.

— Хвала на Света Лучия и всички преблажени ангели, че сир Гасиен никога няма да се издокара така — измърмори тя под носа си. — Оливие също.

— Каза ли нещо? — запита Джиневра, вдигайки поглед от посребреното огледало. Изглеждаше напълно доволна от отражението си в това нелепо облекло. — О, за малко да забравя. Граф Оливие ме изпрати да те повикам. Готови сме да видим костюмите и маските на площада. Хубаво забавление ни чака!

— Значи се е върнал — каза Джулиана. Надяваше се на обратното. Нямаше да се безпокои толкова, ако знаеше, че Оливие е на лагер във Венето. Е, нямаше какво да се прави. Промуши ръка през лакътя на Джиневра и двете тръгнаха заедно.

Лучано Вениер, придирчив по отношение на детайлите и мъж, който остро се чувстваше като незначителна частица от много значителен род, се беше погрижил палацото да блесне и да се отличи по начин, за който господарят му дори не можеше да се надява. То стоеше решително в сянката на новата катедрала и достъпът до нея не беше ограничаван от водата. Да, но венецианците толкова обичаха своята лагуна, че беше жалко да не се поразходят с лодка в деня преди постите. Ето защо, Вениер беше наредил барките да ги чакат пред палацото. Те се полюшваха напред-назад сред звуци на смях и лютни, които се носеха от пиаците и улиците на града.

Лодките, също като палацото, бяха ярко украсени е копринени знамена и факли, закрепени в медени поставки. Отраженията им играеха по водната повърхност и осветяваха всичко, въпреки че камбаните отдавна бяха били за вечерня и навън цареше нощ. Но с един бегъл поглед, Джулиана успя да разпознае всички — не само цялото семейство Вениер, но и мнозина техни приятели. Сърцето й се сви и тя се загърна по-плътно в топлата си, обточена с кожи наметка. За да влоши нещата, пълноликата луна започна да грее точно върху нея. Сякаш искаше да й направи напук.

— А небето е осеяно със звезди — недоволно промърмори тя. — Със същия успех можех да изляза и по пладне.

Добре, че вече бе решила да не се представя за никой друг. На този венециански карнавал нямаше да има маскировки.

Сякаш в потвърждение на тази мисъл, видя как реещия се поглед на Гасиен се спира върху сложно костюмираната Джиневра, която тъкмо се беше присламчила до него.

— Момиче, я се по-добре се загърни — каза той и я уви в пелерината, все едно бе някое детенце. — Водата е ледена. Ако не внимаваш, ще започнеш Велики пости на легло с болки в гърлото.

Джулиана не можеше да види лицето на Джиневра, но трябваше да е глуха, за да не чуе стона й.

Компанията беше шумна, с пъстроцветни пера и маски. Джулиана обаче разпозна всички. Лучано Вениер, скрит зад яркочервената фасада на сатир, беше обвил ръка около кръста на съпругата си ангел. Дъщерите им ги бяха наобиколили.

Масима, втората дъщеря, беше дошла на гости с богатия си мъж. Неговото семейство беше стълб на близката Равена и бе забогатяло безмерно благодарение на доставката на мечове и бойни машини на византийския император. Зетят очевидно беше пристигнал на бърза ръка, за да види не може ли да извършва подобни услуги и за граф Дучи Монталдо. Носеха се слухове, че младата двойка скоро ще се премести във Венеция с надеждата, че тукашният климат е по-благоприятен за натрупаното им богатство. Семейството беше оженило първородния си син, за единствената грозновата дъщеря на Вениер, с надеждата, че накрая той ще се издигне до благородническия елит на града и ще се превърне в част от властващата олигархия. Италианците бяха сръдлив народ и от разнообразните им крамоли винаги можеха да се изкарат пари, ако човек разполагаше с нужния пост.

Естествено, съпругата с марка „Вениер“ не им беше излязла евтино. Мълвеше се — и то не само от завистниците, — че основният източник за приходи на Лучано Вениер идва от продажбата на прелестните ръце на дъщерите му на родове, които се нуждаят от безупречни семейни връзки и роднини. В случая доколко това отговаряше на истината нямаше ни най-малко значение.

Важното бе, че има много желаещи да си купят една Вениер и да поддържат подобаващо покупката си. Масима носеше бяла маска с диамант по средата на челото. Ръката й често, нервно се стрелваше към него, за да се увери, че е на мястото си. Интересът й към скъпоценния камък изглеждаше по-искрен, отколкото към мъжа, който й го беше подарил. Тя едва кимна на Джулиана. Ако граф Дучи Монталдо не беше там, Масима изобщо нямаше да си направи труда да проявява любезност, която не изпитва.

Домициана също блестеше сред семейството си, но Оливие не се виждаше никакъв. Джулиана не знаеше дали да се радва или не. Джиневра го беше видяла, нали тъкмо той я беше изпратил да я извика. Не би било зле да знае точното му местонахождение. Но от друга страна, това би значело той да може да следи действията й. Джулиана реши да приеме отсъствието му като дар от съдбата. Той никога не беше обичал веселбите. Ако беше дошъл, щеше да й се налага да си пази гърба от него и всеки миг да се ослушва. Всички останали я бяха видели и можеха да го потвърдят. Ако изчезнеше за час или два, никой нямаше да забележи в общата навалица. Оливие вероятно беше със своите войниците и се трудеше над картите и пергаментите. Като се изключи Гасиен дьо ла Марш, той единствен приемаше този кръстоносен поход на сериозно.

Джулиана се ослуша. Не, не чувстваше Оливие. Според нея не беше наблизо. А и да беше, пак трябваше да поеме риска. На Асен му предстоеше скорошно освобождаване. Избереше ли да му повярва, граф Дучи Монталдо щеше да го изпрати в Падуа, в двора на Висконти. Ако ли не… Джан Галеацо, подозрителен по природа и изпечен хитрец, съвсем щеше да увеличи бдителността си. И Оливие нямаше да е извлякъл никаква полза от Асен.

Но първо Джулиана трябваше да го види. Нали бяха стари познайници.

Не се боеше, че ще го завари пиян или заспал. Той бе мюсюлманин и нямаше да участва в пиршествата. Освен това, подобно на граф Дучи Монталдо, и той не беше по веселбите.

Вечерният въздух, обикновено така влажен, щипеше и в него се долавяше обещанието за пухкав сняг. Барката хвърли котва пред голямата катедрала.

— Ела с мен, Джулиана — извика Джиневра. Личеше си, че се е възстановила от пренебрежителната забележка на Гасиен. — Вземи тези монети. Ще ги хвърляме на бедните, които ни чакат. Такъв е обичаят и начинът да гарантираме спасението си в нощта, когато дяволът се е развихрил.

Тя се изкикоти и Джулиана се засмя заедно с нея, но не отиде при девойката. Нужен й беше простор. Трябваше да е готова всеки миг. Камбаната започна да отброява вечерния час.

Компанията се разрастваше. По пътя към централния площад на Венеция, към Вениер се присъединяваха жителите на останалите големи дворци, техните приятели. Джулиана чу музика от тръба и ненадеен дрезгав смях. Отговори му друг смях. Подминаха сергиите, които бяха традиционна част от карнавала. Селянки, продаващи купи с димяща полента, мъж, който сипваше печени кестени в хартиени фунийки, астролог, гледащ на картите си в сянката на катедралата. Подминаха каменната фасада на един метох, чиито прозорци бяха здраво залостени срещу опасностите на тази нощ. Това бяха единствените стени по пътя им, неукрасени с пряпорци и факли. Зданието се въздигаше мрачно и плашещо всред необузданото веселие. В съзнанието на Джулиана нахлуха образи — на тъмницата, където след малко щеше да проникне, и на жестокия кръстоносен поход, на който този разгулен град скоро щеше да поеме.

Звуците на „Dies Irae“, грегорианската молитва за мъртвите, се разнесоха от дълбините на метоха и увиснаха като кристали в нощния въздух. Джулиана погледна към Джиневра, която се кръстеше. На лицето на момичето бе легнала сянка, но след секунда то отново стана щастливо и жизнено. Започна открито да флиртува със сина на могъщата фамилия Манфреди под зоркото, ала снизходително око на баща си.

Това беше карнавалът, а на Martedi Grasso всичко беше възможно. Джулиана пламенно се молеше наистина да е така. Докосна кесията, затъкната в нейния златосърмен колан, и монетите издрънчаха в пръстите й.

И тогава съзря шанса си.

Тънките устни на Клаудия се усмихваха весело на огромната компания. Имаше разговори, смях и нови запознанства.

— Това е нашата гостенка, госпожа Джулиана Мадригал — каза Джиневра. — Тя е възпитаница на граф Дучи Монталдо. С нея вече станахме приятелки.

— Аха — отвърна младото момиче, обект на представянето. То бе облечено в яркочервено и беше свалило маската си, за да разхлади пламналото си чело. — Може би ще ни предскаже бъдещето. Тази година наоколо не гъмжи от истински вещици. Майка ми откри една гледачка в покрайнините на Венето, която уж знаела всичко. Та тази жена предрече бляскава женитба. Майка ми предположи, че става въпрос за брака на Домициана и граф Дчи Монталдо. Тъй като той скоро ще тръгва на война, нищо чудно да се оженят преди това. Господи, дано бъде по-скоро. За такъв голям повод папският наместник със сигурност ще ни освободи от постите…

— Да, да — съгласи се Джиневра с неподправен плам… — Домициана е най-гнусната сестра, която можеш да си представиш, но бих й пожелала всичко най-хубаво, ако заради нея ни освободят от великденския пост.

— Честна дума, ненавиждам ги тия пости — съгласи се приятелката й с покъртителна сериозност. — Цели четирийсет дни без пасти и сладкиши.

— И никаква езда по хълмовете.

— И никакви цветни дрехи. Само черни рокли…

Двете започнаха монотонна литания за ужасиите, които трябваше да изтърпят през следващите четирийсет дни. Джулиана, която бавно се отдалечаваше, знаеше, че няма да забележат отсъствието й.

Съвсем неочаквано се оказа хваната в мрежите на друг разговор. Клаудия Вениер я улови за ръката, докато една накичена с бижута вдовица с пищна гръд възбудено разказваше някаква скандална история:

— Как така не сте чули, когато вече всички знаят? Трубадурите нарекоха случката „Dance Macabre“ — подхвана въпросната знатна матрона. — Скъпа, то това си беше цяла трагедия. Един прословут придворен — говори се, че бил голям любимец на кралица Изабо, тъкмо щял да встъпи във втория си брак. Знаеш колко непочтително е подобно нещо, особено в страна като Франция, която е лишена от чувство за приличие. Разбира се, кралят и кралицата били поканени…

— Знам какво ще ми разкажеш — изписка Клаудия. — Случило се през януари, във вторника преди Сретение Господне. А въпросната жена — придворна дама — тъкмо щяла да празнува третия си път, не втория. Вече на два пъти била овдовявала. Можеш ли да си представиш каква наглост?

Господарката на дома Вениер изрече последното с възторжено настървение, очевидно забравяйки брачната история на Домициана, въпреки че повдигнатите вежди на вдовицата красноречиво говореха, че тя пък всичко помни.

Джулиана бавно заотстъпва все по-назад. Сюрия засмени деца, вдигнали високо в ръцете си хартиени ленти, които се вееха на вятъра, мина покрай нея и я закри от погледите. Джулиана използва тази възможност да се шмугне навътре в мрака, да завие на тясната уличка — и да изчезне.

16.

В този час цяла Венеция беше наизлязла по пиаците. Джулиана чуваше гласовете да се носят от Кампо ди Санта Мария Формоза, Кампо ди Санта Мария Дзобениго и Кампо ди Санти Джовани е Паоло. От никъде другаде не се долавяше ни звук. Светлината също бе оскъдна. Младата жена вървеше бързо под сиянието на няколко факли, поставени по улиците от градската стража. Но това не я притесняваше. На дневна светлина многократно беше стигала до килията на Асен. Знаеше пътя наизуст.

Прислужничката също беше там, където трябваше. Тя излезе от сенките, когато Джулиана се приближи. Двете жени се усмихнаха от облекчение, че всичко е наред.

— Вениерови още са на площад Сан Марко — прошепна Джулиана. — Вероятно няма да се отдалечават много, това е най-престижното място за празнуване. Все пак побързай — човек никога не знае. Не говори. Погрижи се да те видят.

Жената кимна. Беше схватлива на вид. Джулиана с облекчение си помисли, че тя ще се справи със задачата.

Ако нещо се объркаше, то нямаше да е по вина на прислужничката.

Кесията с монети на Джулиана смени собственика си.

Графската повереница бързо се раздели с наметката си и маската. Даде ги на жената и взе нейните. И двете мълчаха, докато чевръсто се преобличаха. После всяка пое по своя път.

— Стигнах дотук — припяваше си Джулиана, докато тичаше. — Стигнах дотук. Стигнах дотук. И не мога да се върна.

Потрепери от щипещия студ в странния, кристален въздух и си спомни обещанието му за сняг. Заобикаляше я само мрак и топуркането на някое дребно животинче, което гледаше да се махне от пътя й. Джулиана не желаеше да узнава какво точно издава тези потайни, стържещи звуци. Нямаше време да спира и да се оглежда. Тя беше избрала своя път. Длъжна беше да го извърви докрай. Точно сега се беше запътила към Асен, чиято килия беше срещу Моста на въздишките.

— Дяволът има пръст в нашия лош късмет — как намериха да ни сложат на стража точно тази нощ! — въздъхна Роберто Мори. Той и другаря му, Клементе Асо погледнаха с еднакво отвращение влажните, потискащи стени на тъмницата.

Повечето от затворниците на Венеция бяха получили опрощение от дожа. Въпреки, че беше затънал до шия в празненства, градът хвърляше по някое предпазливо око към нетленната си душа и добродетелния живот, който трябваше да започне от утре. По-добре да започне с добрите дела, като преждевременно освободи обичайните затворници. След няколко дена, те пак щяха да се озоват в килиите, но засега беше извършено някакво успокояващо съвестта усилие.

На грижата на Роберто и Клементе бе оставен само един пленник. Наредиха им да го пазят старателно, но ги увериха, че надали ще им създава проблеми. Преди всичко, нямало да опитва да избяга. Нямало къде да отиде.

За разлика от него, Роберто беше получил десетки покани къде да прекара празника.

Той беше бивш войник и получаваше малка пенсия, която олигархията му беше отпуснала за неговата юначна младост. Освен това, притежаваше някакъв имот на островчето Мурано. Всъщност единственото, което си нямаше, бе съпруга. За запълването на тази нужда се бяха нароили много кандидатки, които виждаха подходящия момент за нанасяне на решителния удар по време на празненствата, с които трябваше да приключи Карнавалът. Жените си казваха, че Роберто е мъж, който се нуждае от твърда ръка. Той не можеше сам да се опази. И наистина, още преди няколко часа дъхът му лъхаше на кисело вино.

Неговият колега Клементе Асо беше по-млад и по-разумен — следователно и по-предпазлив.

— По-добре не отваряй дума против графа, старче, или ще идеш да правиш компания на оня вътре. — Клементе бе от Савоя и музиката на родния му френски леко звънтеше в гласа му. — Дожът не се интересува кой е вътре и кой е вън.

Роберто повдигна рамене. Той беше чист венецианец и като такъв, му бе присъща липсата на уважение към закона. Вече беше прекалено пиян, за да се движи, но не чак толкова, че да не успее да подаде бърдучето на другаря си.

— Поне имаме това — каза той. — Сестра ми сама отглежда гроздето в Тоскана. Взе се с един момък, чийто господар живее близо до Сан Джиминяно. Там са прочути с виното си. Всякакви вина съм пробвал, ама това най ми ляга на сърцето.

Клементе забеляза, че се натъква на трудности да се задържи на поста си. Но пиян или не, по-скоро би се превърнал в дръжка за метла, отколкото да остави този надменен венецианец да си въобразява, че съществува савоец, който не държи на пиене — не че това вино си струваше главоболието, което скоро щеше да го налегне. Виждаше двойно, но умът му си бе на мястото и знаеше, че това, което пие, изобщо не може да се сравнява с онова, което може да получи за един медник в родния си край.

Ала вероятно бе най-разумно да прояви дипломатичност. Тези италианци се палеха лесно.

— Дали да не му предложим и на него? — Клементе кимна към солидната дъбова врата на килията. — Така де, от утре нататък до Великден почти няма да има истинско пиене.

— Недей да се хабиш — посъветва го Роберто, чийто поглед бе станал съвсем мътен. — Той е неверник, а те не пият. Противоречало на религията им. Какви глупости!

— Жалко. — Клементе изглеждаше искрено натъжен, но в следващия миг се разведри. — Защо не го покръстим?

— Аз веднага бих си сменил вярата за такова страхотно вино. Слаб ми е ангелът и това си е — отвърна неговият нов приятел.

Двамата гръмко се засмяха на тази изключителна духовитост, когато се почука. Отначало мъжете не разбраха откъде идва звукът, после зяпнаха с почуда външната врата. Най-накрая Клементе се изправи и с олюляване стигна до портала. Отне му известно време да се справи с простите резета, но в крайна сметка го отвори — и на прага се показа Джулиана Мадригал.

Тя с удоволствие забеляза, че усилията да се представи в подобаващ костюм й се отплащат. Когато влезе в усойната стаичка, видя стъписването да обагря притъпените погледи на стражите. Със съществото си Джулиана прозря какво виждат те: чувственото огъване на обсипания с мъниста корсаж, лъскавата завеса от коси, която беше пуснала да се разпилее на воля по гърба й, насълзените й от влага очи.

В облеклото си беше използвала само женска хитрост, но тя се оказваше Сила сама по себе си.

Младата жена заговори, изпреварвайки въпроса им:

— Граф Дучи Монталдо ме изпрати да се погрижа за нуждите на пленника Асен, който е бил роден християнин, но е сторил смъртния грях да се отрече от Христа. За това утре при него ще дойде свещеник. Аз говоря езика му. Изпратена съм да го подготвя за пречистването на душата му.

И двамата стражи знаеха коя е госпожа Джулиана Мадригал. Знаеха, че идва от Изтока е и повереница на графа, също, че му помага като негов секретар. И все пак…

Въпреки че беше много пиян, Роберто присви очи:

— Не са ни казали да очакваме, когото и да е. Граф Оливие не е отварял и дума за посещение.

Бавно и мълчаливо Джулиана бръкна в пазвата си и извади парче скъп бял пергамент. Роберто го взе от нея и разгледа печата, въртейки хартията в ръката си. Най-накрая разчупи печата и се втренчи в официалното нареждане… което не можеше да прочете. Нямаше намерение да признае този факт, било пред странната графска повереница, било пред надменния млад савоец, който беше на стража с него. Роберто само се надяваше (и се молеше на седмината си покровители-светии), че е хванал пергамента правилно.

Не беше.

Заповедта отиде при Клементе.

— Какво ще кажеш? — изръмжа Роберто. На свой ред Клементе се задълбочи в пергамента.

— Това е печатът на графа — заключи той след кратко умуване. — И заповедта е написана собственоръчно от него.

„Има си хас!“ — помисли си доверената секретарка. Тя само беше запечатала наново бележката на Оливие за карнавалната й маска.

— Това е печатът на графа. И очевидно заповедта е написана собственоръчно от него — глухо повтори Роберто и се запъти към вратата на пленника. Не можеше да допусне този нахакан младеж, който току-що бе постъпил в Златния отряд и бе само един френски копелдак, да го надмине. Това просто бе немислимо.

— Щом е така, длъжни сме да пуснем госпожа Джулиана.

— Непременно трябва да се видя с него насаме — уточни Джулиана. — Свещеникът ще чуе неговата изповед, но първо аз трябва да го подготвя.

Стражите кимнаха. И двамата разбираха, че е важно никой да не застава между един човек и греховете му.

— Ти ли си моят баща?

Преди да излезе, Клементе беше поставил допълнителна факла на стената, но светлината й само подчертаваше сенките. Въпреки това, Джулиана ясно виждаше Асен, който седеше на малкия сламеник и я очакваше.

Но очевидно не беше в настроение да отговаря на въпроси.

— Знаех, че дойдеш — вместо това каза той. — Подозирах, че ще избереш тъкмо тази нощ. На теб може да се разчита — винаги си била сериозно момиче, което държи на думата си. Радвам се да видя, че Западът не те е променил прекалено много, моя малка Джулиана.

Тя забеляза, че Асен избягна обръщението „госпожо“. Това говореше много.

— Приятно ми е да се видим отново, Асене — рече Джулиана и пристъпи към него. — Щастлива съм, че по Божията милост стари приятели отново се срещат.

— Сериозно се съмнявам — отвърна той. — В противен случай надали щеше така да бързаш да ги изоставиш.

Когато Асен се засмя — нещо толкова рядко, което обаче се случваше сега — Джулиана разбра какво е намирала майка й в този мъж. Разбра защо Алин го е обичала години наред.

— Но аз определено не изоставих майка си, нито пък теб. Просто си тръгнах от Доган бей.

— Едно и също е. Поне той възприе нещата по този начин.

— Защото е мъж и гордостта не му дава да проумее, че аз бих могла да го напусна.

— Той много те ценеше. Ти бе негова фаворитка…

— Аз бях едно дванайсетгодишно дете — прекъсна го Джулиана. Не й се слушаха оправданията на Асен. Даже не й се мислеше за тях. — Беше грешно, че той ме желае… като мъж.

Спомни си думите, които Франческа й шепнеше в ухото нощ след нощ, докато тя се разтърсваше от кошмари в началото на престоя си в Белведере: Не си виновна. Ти нямаш вина. Била си само дете. Те са били възрастните. Ти не носиш отговорност. Била си само дете.

Сега милият глас на Франческа, която я утешаваше с нежни слова, отекна в съзнанието й като напев.

„Не съм виновна.“

— Майка ти, изглежда, мислеше другояче — каза Асен. — Има много жени, които на дванайсет вече са женени и зачеват деца. Дори благороднички. Не си единствената, която е била използвана по подобен начин.

— Не бях женена — тихо отвърна Джулиана. — Не бях закриляна.

Разговаряха на френски. Обратно на онова, което беше казал пред граф Дучи Монталдо, Асен съвсем не говореше само турски или български. Владееше добре поне шест езика. Той знаеше, че Джулиана няма да го издаде пред никого, дори пред граф Оливие. Не се страхуваше от това преди, не се страхуваше и сега.

— Шест години, откакто ни изостави — повтори той. — Всички се чудехме какво е станало.

— Имаше ли наказания?

Асен прихна, отминавайки с лека ръка поредния й въпрос.

— Много си се разхубавила — замислено отбеляза той. — Не приличаш на майка си, а на себе си. Помня, че в Никопол косата ти беше по-светла. И тогава беше червеникава, но сега цветът е по-наситен. Разбира се, тялото ти е узряло. Да, вече съвсем не си дете. Очите… обаче очите са си същите. И погледът ти не се е променил.

— Погледът ми ли?

— На преследвано животно, решено да не се остави на ловците.

— Имаше ли наказания? — повтори Джулиана.

— След като ти изчезна? — изсумтя Асен. — Имаше, и още как. Тръгването ти засегна както гордостта на Доган бей, така и неговата похот. Не само, че го лишиха от новата му играчка, ами му отнеха и богатия откуп, който роднините на граф Дучи Монталдо накрая щяха да съберат. Едва не изригна като вулкан, когато стана ясно, че прочутият сир Арнонкур е извел пленника от тъмницата. Доган бей остана с убеждението, че са му откраднати две съкровища. И естествено, паднаха глави.

— Чии? — прошепна Джулиана.

— На евнуха. Стражата винаги първа трябва да се прости с живота си. В края на краищата, тъкмо тя не успява да спре проникването на проблема. Би трябвало да прояви по-голямо умение и в твоя случай, действително бе така. Евнухът не обърна почти никакво внимание на клюките в Никопол. Всички знаеха, че Алин е вещица, а една вещица умее да внушава и убеждава. Когато те е освобождавал, е трябвало да се досети, че мисли каквото Алин му нареди, че това не е неговата воля. Но той не го е направил. — Асен въздъхна пресилено. — Да не говорим, че никой не се страхува от кастриран мъж, а би трябвало. Има една колоритна история за произхода на Венеция, този земен рай, и евнуха Нарсес. Той предвождал войската на император Лонгин. За съжаление императорът не можел да удовлетвори красивата си и разглезена съпруга… И накрая Нарсес си отмъстил.

— Кой друг пострада? — настоя Джулиана, мъчейки се да прогони нетърпението от гласа си. С Асен човек трябваше да пипа бавно.

Той въздъхна:

— Права си. Историята не струва. Въпреки, че накрая Нарсес вкусил сладкото отмъщение. — Последва кратко мълчание. Асен продължи, вече с по-различен тон: — Слугите бяха убити. Също и някои от жените в харема, за които Доган бей или смяташе, че са замесени, или които му бяха дотегнали и той реши да се отърве от тях точно по този начин. Много тъжеше за теб, но като повечето воини, беят използва изчезването ти, за да постигне някои други цели. Направи основно прочистване на дома си с твоята метла. — Войникът Асен сви рамене при цялото това кръвопролитие.

— А бавачката ми?

— Беше ослепена. Тя бе стара и очевидно не знаеше нищо. Доган бей реши да бъде милостив.

Джулиана потрепери. Сълзите пареха очите й, но тя само примигна и не ги пусна да текат на воля. Беше стигнала твърде далеч, за да мисли за сълзи.

— А майка ми?

— Ах, Алин. — Повдигане на раменете, повдигната вежда. — Накрая никой не разбра какво се случи с нея.

— Но ти със сигурност си разбрал… — настоя Джулиана, повишавайки глас. — Ти бе неин любовник. Точно ти би трябвало да знаеш дали още е жива!

— От къде на къде би трябвало да знам? — забавляваше се Асен. — Едва успях да отърва кожата си, да се измъкна от онзи погром. Доган бей не вярваше на никого. Беше твърдо убеден, че съм изиграл важна роля в закъснялата проява на майчински чувства у Алин.

— И как точно избяга? — Джулиана успя да се овладее. — Разкажи ми, Асене. Не беше тайна, че си любовникът на майка ми. Бяхте заедно отпреди аз да се родя. Във Франция, доколкото си спомням, също бяхте двамата, защото султанът те беше изпратил на мисия в Париж. Такава поне беше хорската мълва. Някои дори те сочеха като мой баща. Мой баща. — Джулиана направи кратка пауза. — Нищо чудно, че Доган бей те е заподозрял. Със сигурност е наредил да те измъчват.

Черните очи на Асен издаваха само вежлив интерес. Погледът му намекваше, че Джулиана май говори за някой друг, не за него. Той определено нямаше нищо общо е обвинението, което трептеше на устните й. Джулиана усети как очите му проследиха скъпата й рокля, нейните меки ръце, обсипани с пръстени и гривни, дългата кестенява коса, която не беше покрита с було. Видя го как нежно се подсмихва и разбра, че е подушил привилегията да имаш чисто тяло и да ухаеш на парфюм. Загадъчната усмивка отново се появи на лицето му.

— Той не можеше да ме убие, защото имаше нужда от мен — просто отвърна Асен. — Както на повечето мъже — или поне повечето воини — му беше потребно моето знание. Ти още не си спала с голямата си любов, нали, малка магьоснице? — Той поклати глава в знак на престорено съчувствие. — На твое място майка ти отдавна да се е отдала. Така де, само ако искрено го искаше. Знаеш го. Алин не би оставила да й се изплъзне нещо, което наистина желае. Да, Алин винаги получаваше своето. А ти изглеждаш толкова нещастна и напрегната, че мога да гарантирам, не си получила каквото искаш и не виждаш шанс да го получиш в скоро време.

— В такъв случай имаме нещо общо. Сега ми кажи какво знаеш за майка ми. — Тя изостави закачливия тон. Той — също.

— Би могло да е жива. Би могло да е мъртва. Не съм я виждал, нито съм се чувал с нея, откакто напуснах Никопол, а оттогава минаха шест години. Тя винаги е била под покровителството на султана, но всичко се случва. — Асен сви рамене. — Доган бей е комендант на Никопол — град, който скоро ще се превърне в средоточие на Свещена война. Защо не се завърнеш у дома, Джулиана? Защо повери тази задача в ръцете на своя настойник? Защо не попиташ Доган бей право в очите какво е направил с обичната ти майка?

— Защото аз обещах на госпожа Джулиана, че ще се погрижа за Алин. Дадох й думата си и възнамерявам да я спазя.

Никой не беше чул кога Оливие е влязъл. Джулиана със сигурност не беше, а удивеното изражение, което премина за миг по лицето на Асен, говореше, че той, който обикновено не изпускаше нищо, този път също е пропуснал влизането на графа. Но беше прекалено добре обучен, за да си изпусне нервите.

— Ах, великият господар на Дучи Монталдо — присмя му се той. — Сгоден за една, омагьосан от друга. А на плещите му лежи цяла Свещена война — ни повече, ни по-малко. В името на Аллах, питам се, нямат ли край отговорностите на този мъж?

Оливие отказа да се поддаде на провокацията.

— Остави ни, Джулиана — нареди той. — По-късно ще се оправям с теб.

— В такъв случай аз никога няма да се оправям с теб — меко заяви Асен. — Не без присъствието на чаровната ти повереница. Остани с нас, мила Джулиана. Премести столчето си по-напред. Както сама каза, ние сме стари приятели и имаме много да наваксваме.

— Не се оставяй да те ядоса, Джулиана. — Оливие беше като масивна стена до нея. Не носеше маска и беше облечен семпло в черна туника от чортова кожа със златен кант, униформата на неговата армия. Присъствието му внасяше свежест в усойната стаичка. Асен се правеше, че не го забелязва.

— Колко жалко, Асене — каза Оливие и посочи на Джулиана да седне на стола, — че не си овладял френската изтънченост със същата лекота, с която си овладял френския език.

— Какво ще рече това, господарю? — попита еничарят с измамна любезност, която изобщо не заблуди Оливие. Той се втренчи в пленника. Очите му блестяха в студено зелено на светлината от факлите.

— Че от предателя, човек съвсем естествено може да очаква предателство.

За момент се възцари напрегнато мълчание, после Асен се разсмя.

— Вярно е, че съм предател на султана — съгласи се той. — Няма лошо, гордея се от постъпката си. Гордея се до немай-къде. А колкото за останалото — дори вие графе, с вашата ледена западняшка кръв, можете да разберете копнежа ми за отмъщение. Нима тъкмо той не подхранва клетвата ви да браните Венеция и тези простотии за Свещена война? Пришпорва ви призракът на баща ви, на братята ви. Убеждението, че ако не бяхте така жестоко възпрепятстван от Доган бей, някак си можехте да ги спасите от гнева Божи. С теб имаме много общо, Оливие. При други обстоятелства можехме да се побратимим.

— Още не е късно — тактично отбеляза Оливие. — Както се казва, можем да обменим опит. Познания.

— О, аз вече казах всичко, което знам — отвърна Асен с престорена безутешност.

— Не, далеч не си казал всичко.

— Тоест?

— Ти ми разказа, че Джан Галеацо Висконти шпионира за султана. Но още не си ми казал кой шпионира за него.

На друг би убягнало пламъчето, проблеснало за миг в очите на Асен, но Джулиана бе отраснала с този човек. Тя му беше отваряла вратата — понякога нощ след нощ — за да го пусне в дома на майка си. Беше го изучавала твърде често и съсредоточено, за да не забележи блясъка, който се появи и изчезна за миг.

— Нямам представа за какво приказваш. Ако имаш проблеми с лоялността на хората си, не разбирам защо аз трябва да съм замесен.

— Не казах нищо за моите хора — отвърна Оливие. — Говорех за предателство.

— Значи смяташ, че никой от твоите не би те предал?

— Абсурд! Тяхната лоялност е била надлежно изпитана и проверена. Всички от Златния отряд са служили славно първо под предводителството на Белден д’Арнонкур, а сега и под моето.

— О, тогава си щастлив военачалник. Много по-голям късметлия от самия султан — иронично подметна Асен. — Кажи ми — ако желаеш, разбира се — какво те кара да мислиш, че сред вас има предател?

— Не на последно място, ти ме навеждаш на тази мисъл — отвърна Оливие. — Прекалено лесно те заловихме, прекалено лесно ти се озова пред мен. Всъщност ти лично се представи на дожа. Нищо чудно да казваш истината за своето семейство и за жаждата си за отмъщение — всъщност съм уверен, че не си излъгал. Нали се досещаш, че и аз имам съгледвачи? Войната не може без тях, а аз не съм някой хлапак с мъх по бузите. Султан Мурад е изколил семейството ти, селото ти. После си бил поставен под негова опека и си извоювал своето място в живота. Това е потвърдено.

— Е, и? Аз самият ти го признах.

— Но не си го признал на Джан Галеацо, той обаче знае тези подробности. Точно както знае, от колко човека се състои войската ми и колко кораба ще ни превозят по Дунава до Буда. Същото така знае датата на нашето отпътуване. И че основната ни цел е Никополската крепост.

Асен вече не се преструваше, че му е безинтересно.

— Може да е научил това чрез внимателно следене на клюките. Войниците, дори лоялните войници, имат навика да говорят.

— Моите хора нямат подобен навик. Тези неща бяха известни на малцина — на дожа, олигархията, Съвета на десетимата. Неколцина от най-преданите ми лейтенанти. Това е всичко.

— Забравяш своя секретар, госпожица Джулиана.

Оливие пренебрежително махна с ръка:

— Джулиана никога не би си развързала езика — уверено заяви той.

Асен навъси чело:

— И какво предлагаш? — попита най-накрая.

На Оливие даже окото му не мигна.

— Утре да продължиш пътуването си. След като достигнеш двора на Висконти, веднага да отидеш при Джан Галеацо и да му разкажеш същото като на мен. Признай му, че ровиш за информация и аз съм ти подхвърлил разни нещица. Не се безпокой, ще подхвърля някоя сочна новина, за да го изкуша. Ще бъде истинска и той лесно ще повярва на цялата ти история. След като спечелиш доверието му, държа много бързо да откриеш, кой е неговият съгледвач и да ми съобщиш името му, за да го удуша с ето тези две ръце. — Оливие млъкна и поклати глава в нещо като почуда. — По някаква неизвестна причина, някой желае да поведа хората си като агнета на заколение. Някой желае да види победен собствения си бранител. А за мен е немислимо да предам онези, които съм се клел да защитавам.

Асен рязко се изсмя.

— Джан Галеацо Висконти е твърде умен, за да се хване на такава дребна уловка. Узнае ли Баязид, че съм му изменил, пред мен ще стоят два избора: да загина от бавна и мъчителна смърт чрез копринено въже в двора на Висконти или да загина още по-бавно и мъчително от меча на султана. Не виждам друга перспектива и не разбирам, защо трябва да си рискувам живота, колкото и окаян да е той, за някаква твоя заповед.

— Защото така е редно — тихо изрече Оливие. — Защото ние двамата в миналото се оказахме неспособни да защитим тези, които най-много обичаме и ценим. Сега може би най-сетне ни се дава шанс да оправим нещата. Може би в крайна сметка не е твърде късно да измием кръвта от ръцете си.

17.

— Той беше любовник на майка ми — казваше Джулиана много по-късно, след като палацото беше потънало в уморен, доволен след карнавален сън. — Познавам го още от малка.

— От съвсем малка? — попита Оливие.

Тя кимна:

— Той дори ни посещаваше във Франция — преди да ни хвърлят в тъмницата, разбира се. Бях с майка си. Инквизицията ме остави да живея при нея в килията.

Оливие кимна.

Тя никога не беше разговаряла за тази част от живота си с когото и да било.

— И после отново си го виждала в Никопол?

— Да, в Никопол. През цялото време — потвърди тя.

Намираха се в голямата зала на палацото, където бяха довели Асен първия път. Сега с Оливие бяха сами. Джулиана знаеше, че наблизо сигурно има поне няколко войника, но на влизане не беше видяла никого. Безцелно се запита какво ще стане с Роберто и Клементе, които я бяха пуснали в килията на българина. Много се беше уплашила, когато Оливие хладнокръвно заяви, че ще удуши предателя с двете си голи ръце. Никога не беше виждала тази част от дивия боец, но тя съществуваше. Сега Джулиана горещо се надяваше, че двамата стражи няма да понесат прекомерно строго наказание, въпреки че не съжаляваше за действията си. Независимо дали го беше планирал, Асен й беше разкрил много.

— През цялото време — повтори тя. — Както казах, той бе любовник на майка ми. Един от тях. — Страните й пламнаха, но младата жена не извърна поглед от втренчените очи на Оливие. — Може би дори ми е баща. Ако ли не, убедена съм, че знае кой е. Алин никога не ми разкри тази истина, но Асен бе неин любовник. На него трябва да е казала.

Чу горчивината в гласа си. Можеше да си нареди да стои мирно и да гледа настойника си право в очите, докато му разкрива мрачни семейни тайни, но не можеше да удържи треперенето на ръцете си. Стисна ги в юмруци, но пак не успя.

Оливие ги улови, разпери пръстите им и внимателно ги притисна към гърдите си. Джулиана почувства как сърцето му бие силно и равномерно, когато той покри дланите й със своите.

— Той нарани ли те?

Ако Оливие не я държеше здраво, тя би го отблъснала яростно, но той не я пускаше и накрая сълзите рукнаха. Без да знае как се случи, Джулиана се вкопчи в него така, сякаш от това зависеше животът й.

— Асен спеше с майка ми — неведнъж или два пъти, а непрекъснато. Беше с нея през всичките години от живота ми, но ето че сега не се интересува от нея. Не го е грижа дали е ослепена или хвърлена в тъмницата, дори дали изобщо е жива. Колко е коравосърдечен! Никога не я е обичал. За него тя е била само вещица, лека жена. Предмет, а не човек.

— Няма откъде да знаеш, Джулиана. — Оливие я беше притеглил по-близо до себе си. Пръстите му решеха дългата тъмна коса. — Не знаеш какво може да крие един мъж в сърцето си. Той е тук, нали така? Той дойде.

— Да, и за какво? — запита тя, ридаейки. — Чу го. Дошъл е да си отмъсти на султана. Търсил е мъст, откакто семейството му е било изклано.

— Да не мислиш, че това е първата възможност, която му се е отдала? Да не мислиш, че прозорлив мъж като Асен, който се е изтръгнал от бездна, която с думи не може да се опише, не е могъл да по-рано да намери сгоден случай да си отмъсти, ако наистина е търсел отплата?

Джулиана не отговори. Оливие забеляза, че тя е спряла да плаче. Забеляза също, че не може да спре да гали косата й.

Джулиана бавно го погледна. Сълзите още блестяха като диаманти по страните й, но отново беше започнала да разсъждава, да намества парченцата от мозайката.

— През цялото време си бил отвън — рече тя. — Следил си ме.

— Не ми се налагаше да те следя — възрази той. Ръцете му още не я пускаха. — Знаех точно къде ще отидеш.

— И ме остави да ида там!

— Имам да подготвям кръстоносен поход и да печеля война. Не мога да предам хората, които са ме наели. Търговските пътища на Венеция трябва да бъдат защитени — така решиха дожът и Съветът на десетимата. Независимо дали вярвам или не, че битката е най-доброто средство за постигане на целта, длъжен съм да изпълнявам издадените заповеди. Пристигането на Асен и неговото предложение да ме снабди с информация бяха твърде навременни, за да са случайност. Трябваше да се разровя по-надълбоко.

— И затова ме използва да се добереш до него.

— Кажи ми истината, Джулиана. — Сега бе толкова близо до нея, че усещаше дъха й като милувка по бузата си. — Щеше ли да спреш, ако беше наясно с плановете ми? Щеше ли да си останеш на карнавала, ако знаеше, че те следя?

— Не — призна тя и повтори думите си. — Не. И не съжалявам. Вече ти обясних. Не ме интересува, че той ме смята за вещица като Алин, нито че ти мислиш същото. Щях да постъпя така, защото се надявах от него да науча дали майка ми е жива — или мъртва. Бих отишла при него, за да узная.

В един скъпоценен, кристално ясен миг Оливие с абсолютна сигурност осъзна, че е на път да промени целия си живот. Осъзна, че посегне ли на Джулиана сега, няма връщане — нито към съвършения Белведере, нито към съвършената Домициана, нито към съвършения живот, който бе изградил върху пепелищата, останали от семейството му.

Тази мисъл го разколеба за секунда. В този миг той видя живота си какъвто е в действителност. Видя се как живее до края на дните си в разкошен замък, който обаче не е негов дом. Как си напомня да целуне съпруга, която знаеше, че не обича още преди брака им. Как се опитва да събере семейство, което отдавна се е разпиляло да си търси щастието по широкия свят.

И най-лошото — най-плашещото от всичко: видя как се опитва да стори това без Джулиана.

И тогава посегна. Притегли я в обятията си.

Но вещицата стоеше между тях. Виждаше това в сълзите по лицето й, в уморените й очи. Джулиана смяташе, че той я има за лесна плячка, за лека жена, за дъщерята на Магдалената. За човек, който не различава доброто от злото. За човек, който би се възползвал от всяка ситуация за собствено облагодетелстване.

Оливие знаеше, че не това е причината. Беше твърдо решен в скоро време да накара и Джулиана да го проумее.

Той, великият Лъв на Венеция, пълководец на своя лична войска, откри, че е невъзможно да се отдели от тази жена. Точно сега, когато сълзите капеха върху роклята й, той се опиваше от мириса й на теменужки и от шепота на уханната й коса. Чувстваше умиротворението и доверието, които сякаш винаги бликаха от нея, и бе решен да прегърне до сърцето си източника на този покой.

И никога да не го пусне.

Толкова отдавна не беше правил това — след целувката им в Белведере си беше наложил като свещена задача, да стои далеч от нея. Въпреки това я желаеше — Господи, толкова я желаеше! Нощите, прекарани в леглото на годеницата му, повече от всичко друго го накараха да осъзнае, че след завръщането на Джулиана е станал нов човек. Не можеше да си представи, че любенето с Джулиана ще прилича на мърсуване в копринен пашкул. Точно това изпитваше с Домициана. Сякаш потъваше в безкрайна паяжинна празнота.

Сега не можеше да се завърне обратно в пустотата. Не и когато държеше самия живот в ръцете си. Щеше да се спогоди с Лучано Вениер. Щеше да се спогоди с Домициана. Ако беше нужно, и с Всевишния щеше да се споразумее.

Но нямаше да остави Джулиана просто така.

— Вярвай ми. — Той нежно изговаряше думите, целувайки солените й сълзи. — Веднъж вече го направи. Можеш да ми повярваш отново. Няма да те нараня. Обещавам.

Усети я как се напрегна, но това не го възпря. Нали беше рицар, свикнал да извоюва своето въпреки насрещната съпротива. Желаеше Джулиана, но като съпруга. Не искаше първия им път заедно да е тук, върху дървената маса или на някой пръстен под. Щеше да й се обясни веднага щом се освободеше от оковите на годежа. Засега всичко, което искаше, се изчерпваше с това, което вече чувстваше: допира на гърдите й, аромата на парфюма й, сладко — соления вкус на нейните сълзи.

Искаше да я целуне. Нищо повече.

Но Джулиана, изглежда, не желаеше да го целува.

Оливие отвори устни и бавно сведе глава с нескрит копнеж в очите. Щеше да даде на избраницата си време да свикне с него, със силата на докосването му. И тогава, съвсем полекичка, тя разтвори устни за него и той беше така съблазнен от гледката на езика, който се подаваше зад преградата на ситните й бели зъби, че отначало не чу нейните думи. Наистина не желаеше да чуе какво има да му казва и придвижи уста по-надолу.

И все пак Джулиана упорстваше:

— Не съм такава — обясни му тя и бездънните й очи се взряха в неговите прозрачни, синьо-зелени очи. Оливие забеляза, че неговата повереница вече не плаче. — Аз не съм вещица. Не мога да се отдам на мъж, който принадлежи на друга.

Сякаш го поляха със студена вода. Така му подействаха думите й.

— Разбира се, че не можеш. — Оливие се опомни и отстъпи назад. Застави се, да откъсне ръце от нея. Така копнееше да я задържи до топлината си! Разстоянието помежду им не бе непреодолимо. Той можеше да прояви търпение, защото, ако поискаше, можеше да измине в миг метрите, които ги деляха. — Не ще те моля за прошка, понеже не съжалявам за това, което сторих. За нищо на света не мога да се разкая, че те целунах, Джулиана. Ти си моята…

Не, сега не беше времето за подобни признания. Първо да се освободи, после можеше да даде кавалерски израз на чувствата си пред света. А дотогава… не биваше да унижава Джулиана, като й се обясни тайно.

— Права си. Напълно права. Утре отново ще разговаряме, след като успея да уредя нещата. Засега ще накарам двама войници да те придружат до стаята ти. Така ще си в безопасност.

Джулиана кимна и си тръгна. Тъкмо отваряше вратата да излезе, когато той за пореден път я спря:

— Карнавалът свърши. От утре сутринта черковните камбани ще отброяват часовете на Велики пости. Решено е — Флотилията ще замине в деня след Великден. Не е сигурно, че нашата мисия ще ни отведе до Никополската крепост, но ти обещавам да потърся Алин. Обещах ти това някога. Сега потвърждавам обещанието си.

Джулиана кимна, но нито му благодари, нито се обърна. Нямаше значение. Постите щяха да минат бързо. Както всичко останало.

Част трета
Кръстоносен поход

18.

— Не може да говорите сериозно — хладнокръвно отсече Лучано Вениер. — Напрежението около подготовката на войната ви е изтощило. Отново ще дойдете на себе си.

— Аз съм напълно на себе си. Току — що реших, че не мога да се оженя за дъщеря ви с чиста съвест. Това няма да е честно спрямо нея. И определено няма да е честно спрямо мен.

— Каква честност в брака? — учуди се Лучано и махна с отрупаната си с пръстени ръка, за да обхване великолепието на стаята. Поздравяваше се за вкуса си да избере такъв разкош от полирано сребро, пищни гоблени и великолепни фрески за срещата със своя бъдещ зет. — Важно е богатството, което виждате събрано тук. Накрая единствено то — и разбира се, властта — имат значение.

— Някога и аз мислех така — съгласи се Оливие. — Както и да е, майка ми не застъпва това мнение, нито пък сестра ми. Нито пък вие самият, поне едно време. Оженили сте се по любов.

— А, значи си въобразявате, че сте влюбен в друга?

Оливие твърде късно разбра грешката си. Не желаеше този разговор да се изтегля в бъдещето. Темата му трябваше да бъде съсредоточена върху развалянето на годежа с Домициана. Трябваше да действа бързо и максимално ловко. Ключовата дума бе „да действа“.

— Домициана е прекрасна жена, надарена с невероятен брой достойнства. Да, но когато вие окончателното оповестихте годежа ни, преговорите още не бяха завършени. Наясно сте с това. Все още има място за обсъждания, за спогодби. Нищо не беше решено в действителност.

— Тогава не ме опровергахте — изстреля вбесеният баща. — Не заявихте високо и ясно какво чувства сърцето ви. Или в онзи момент не сте чувствал нищо към нея?

— Съзнавам, че и аз нося вина. Винаги съм хранел известни съмнения относно този брак. Редно бе да ги изразя по-рано.

— Наистина беше редно, но това би застрашило позициите ви в този град. Това би поставило на карта възможността, да ви приветстват като Лъва на Венеция. Чудесно знаете, че дъщеря ми е племенница на дожа. Разглеждали сте я като средство за напредък в кариерата. За вас тя е била само инструмент за постигане на честолюбивите ви амбиции.

Оливие не криеше собствената си вина, но не бе глупак. Знаеше историята на Домициана. Беше чувал заплахите за манастир, които тегнеха над нея.

— Домициана не ме обича. Дори ако тя не го знае, аз го знам. Към мен я тласкаше страхът. Тя едва понася докосването ми.

— А, значи на всичкото отгоре сте спал с дъщеря ми! — За изненада на Оливие, Лучано отметна глава и се изсмя гръмко. — Студена е като лед, това е доказан факт. Двама съпрузи загинаха от измръзване, преди да се появите вие.

— Домициана не ме обича — повтори Оливие. — Преди не го знаех. Сега — да.

— Защо, понеже сте открили истинско щастие в обятията на младата си повереница? Не мислите ли, че прекалявате? Все пак граф Дучи Монталдо може да направи по-добър избор от една вещица.

Едно мускулче заигра върху изопнатата челюст на Оливие. Той сам си беше виновен. От първия път, когато целуна Джулиана, трябваше да разбере, че не може да храни старата мечта, олицетворявана от живота му с Домициана. Заслужаваше и можеше да изтърпи няколко сурови обвинения. Щеше да се раздаде докрай в предстоящия кръстоносен поход и после щеше да е свободен най-накрая да започне живота си.

Думите на Лучано Вениер не можеха да го засегнат. Особено по отношение на Джулиана. Тя не беше вещица.

— Въобразявате си, че всичко е много просто, така ли? — каза Лучано, който сякаш беше прочел мислите му. — Използвахте ме, мен и моите връзки, за постигането на кроежите си, и сега, когато решихте, че вече не сме ви потребни, можете да ни зарежете и да правите каквото си искате?

Оливие поклати глава.

— Нещата не стоят по този начин и вие го знаете. Имах поста си във Венеция дълго преди да се запозная с вас или с дъщеря ви. Сметнах, че с госпожа Домициана сигурно ще си подхождаме. Кръстоносният поход, това идване във Венеция промениха всичко.

Оливие млъкна. Безсмислено беше да обяснява на Лучано Вениер нещо, с което и той самият не беше много наясно.

— Уверен съм, че каквато е хубава и талантлива, госпожа Домициана без проблеми ще си намери друг годеник. — Оливие обмисли добре следващите си думи: — Готов съм да платя щедро, за да сме сигурни в благоприятния изход.

Лучано седеше мълчаливо с глава, сведена на гърдите. Навън една птичка, предвестник на пролетта, изчурулика високо и млъкна.

— Щедро? — повтори той.

— Нямам желание да видя госпожа Домициана затворена в манастир — каза Оливие. — И дума да не става. Тя е прекрасна жена. Трябва да бъде свободна сама да си избере съпруг.

— Да не би да имате предложение?

— Вие трябва да предложите, граф Лучано. Съзнавам, че ви дължа много. Кажете ми какво искате. Позволете ми, да поправя сторената неправда.

— Това, което предлагам — бавно поде Лучано, — е да оставите нещата каквито са, да се държите така, сякаш сте сгоден за дъщеря ми поне за времето, което ви остава до този поход.

Оливие понечи да възрази, но Лучано безмилостно продължи, без да се остави да го прекъснат:

— И бездруго за вас е по-изгодно така. Хората мислят, че сте сроден с моето семейство, едно от най-силните сред олигархията. Ако определени личности — да кажем, Съвета на десетимата — заподозрат, че бъдещият ни съюз е в опасност, може би ще затегнат кесиите си и няма да отпуснат достатъчна издръжка на хората ви.

— Нашата война е война на Венеция — кратко отвърна Оливие.

— Така е — съгласи се Лучано. — Все пак Венеция е капризна и непостоянна любовница. Тя си има други начини за постигане на своето. Може да си науми да прибегне до тях в най-неподходящия момент. Длъжен сте да помислите за отговорностите си. Длъжен сте да помислите за своите войници. Не бихте желали мисията ви да пострада заради лични прищевки.

Оливие поклати глава. Не искаше такова нещо.

— Тогава приемете думата ми, че това е най-доброто разрешение. — Лучано дори успя да се усмихне. — В замяна на вашата снизходителност, аз лично ще обясня нещата на жена си и дъщеря си.

— Предпочитам аз да разговарям с Домициана — отвърна Оливие. — И двамата сме възрастни, по-добре е да се разберем помежду си. Първо разговарях с вас единствено защото сте й баща. Мой дълг е, лично да я уведомя за решението си и смятам точно това да направя.

— Така да бъде. Така да бъде. Мислех, че просто бихте искали да си спестите още една неприятна сцена.

— Аз съм причината за тази неприятна сцена. Разбира се, ще напусна палацото. Повереницата ми също ще си тръгне с мен. Вероятно ще я изпратя при сестра си в Арнонкур Хол.

— Както пожелаете. Разбираемо е желанието ви да прекарвате време със своята армия, но предлагам да оставите госпожа Джулиана, където е.

Оливие въпросително повдигна вежда.

— Просто така — обясни Лучано. — Естествено е да бъдете при войските си. Но не е естествено и вашата повереница да ни напусне. Това ще породи слухове, а Венеция е град, който обича клюките. Не искате някой да пострада от хорските приказки, нали?

Оливие никак не хареса цялото това увъртане. Планът му беше да съобщи новината на Лучано, а веднага след това да говори с Домициана и да приключи. Сега осъзна колко е бил наивен. Беше очаквал заплахи, обиди и обвинения — не беше изключено да ги получи от годеницата си, но се съмняваше. Лучано пръв щеше да разговаря с дъщеря си. Граф Вениер хич нямаше да си поплюва.

— Тя ще бъде обезщетена — повтори Оливие. — Щедро.

Лучано кимна. Все още кимаше, когато вратата се затвори зад Оливие.

Възмутеният баща си помисли, че Домициана наистина ще бъде обезщетена. Това пале Дучи Монталдо още си нямаше представа каква цена ще плати.

— Джулиана, ти направо си се побъркала — прошепна ужасната Джиневра. Беше дошла в стаята на приятелката си, за да си поговорят за рицаря Дьо ла Марш, тема, която никога не й омръзваше, но сега от смайване очите й бяха станали кръгли като топчета. — За нищо на света не бива да придружаваш войската. Това го правят само падналите жени и проститутките.

— Не съм нито проститутка, нито това, което обикновено окачествяват като „паднала жена“. Но това няма значение. Заминавам за Никопол.

Джиневра беше толкова развълнувана, че се убоде с иглата. Капка кръв оцвети снежната белота на бродерията й.

— Графът ще те сложи под ключ, щом чуе това. И ще има пълното право. Абсолютно егоистично е от твоя страна, Джулиана и съвсем не в твой стил да увеличаваш тревогите му точно сега. Дори сестра ми Домициана, най-голямата егоистка в целия покръстен свят, се съгласи да отложат сватбата за след завръщането му. Щом тя го направи за негово добро, не мога да си представя, че ти ще останеш по-назад от нея. Прощавай, но ти говоря истината. Ами ето, само след три дни той заминава, за да се присъедини с войската си към крал Сигизмунд и французите в Буда.

Джулиана знаеше това и много други неща, които Джиневра въобще не можеше да си представи. Въпреки, че беше напуснал палацото, Оливие продължаваше да я вика във Венето, когато се нуждаеше от услугите й като преводач. Винаги се грижеше да я придружават неговите войници и няколко монахини от манастира „Свети Доминик“. Неизменно държеше тя да се е върнала във Венеция преди полунощ. Джулиана бе забелязала, че от нощта на карнавала, той полага по-големи усилия от всякога, да не остават насаме.

Постепенно тя започна да се плаши от неговата отчужденост. Приписваше ги на една-единствена причина, — че плановете му вече не включват да провери какво е станало с майка й.

— Нито граф Дучи Монталдо, нито дори унгарският крал ще води този поход. За тази чест е бил избран граф дьо Новер. — Гласът на Джулиана не издаваше нищо. Не искаше да тревожи Джиневра, въпреки че тя самата бе много притеснена.

— А този граф, велик войн ли е? Легенда ли е като рицаря Дьо ла Марш? — Очите на Джиневра светеха от вълнение. Незабавно беше забравила потресаващата новина за отпътуването на Джулиана.

А Джулиана нямаше намерение да й я напомня. Също така не искаше да полее със студен душ възбудата й. Не се поколеба и за миг, когато каза:

— Жан дьо Новер е млад. Удостоиха го с това завидно положение, защото е син и наследник на Бургундския херцог, който пък се пада чичо на френския крал. Командването е в негови ръце за протокола. Ще има мнозина, които да му помагат — припряно добави тя. — Граф д’Йо, сир Филип дьо Мезиер, сир дьо Куси, рицарите дьо Бар и дьо Бусико. Да не говорим за рицаря Дьо ла Марш и граф Дучи Монталдо.

Джулиана се усмихна и след секунда Джиневра последва примера й.

— Не бива да мислиш за заминаване — настоя девойката. — Длъжна си да изчакаш позволението на граф Оливие, макар да ме съмнява, че някога ще го получиш. И все пак, Джулиана, бих искала да ми разкажеш какъв град е Никопол. Какви хора живеят в него, какъв е битът им? Разправи ми и за султан Баязид. Майка твърди, че ориенталците са неверници или езичници и следователно адът им е в кърпа вързан, но аз не вярвам. Знам, че на Изток непременно трябва да има и красота, добри хора. Рицарят Дьо ла Марш е на същото мнение. Той самият ми го каза. Там намерил приятели и хора, достойни за възхищение, дори когато бил пленник в Махдия. — Тя свенливо впери поглед в бродерията си, но ръцете й не посегнаха към иглата и конеца.

— Разкажи ми, Джулиана. Разправи ми за Никопол. Там сигурно има нещо, което си обичала.

Там сигурно има нещо, което си обичала.

— Обичах майка си — бавно поде Джулиана. — Обичах как ухаеше парфюмът й от рози. Обичах Никополската крепост, където живеехме и която се издига точно над Дунава. Отвъд Балкана раснат рози — цели долини с уханни цветове. Майка ми ги дестилираше и приготвяше розово масло и розова вода за парфюма си. Твърдеше, че веднъж султанът споменал как може да разпознае, че тя е наблизо: по аромата на рози във въздуха.

Джулиана млъкна. Усмивката й беше сладка и нежна.

— А султанът? — подсказа й Джиневра.

— Чувала съм лоши неща за него — отговори Джулиана. — Но с мен той винаги е бил добър. Към майка ми — също. Даде й дом и закрила, докато в нейната родина я чакаше кладата. Не си спомням двореца му. Бях прекалено малка, когато минахме през него, за да се установим в Никопол. Мълви се, че бил изключително пищен. Това, което помня, е, че той винаги имаше да ми даде бонбон или захаросана смокиня. Един негов слуга носеше купа с такива деликатеси и той му нареждаше да ми даде нещичко. Бях живяла с майка си в килия в Лион. Там никой не помисляше да ме зарадва с нещо. Моят спомен е, че султанът е щедър човек.

— Граф Оливие го намира за изключително интелигентен — прошепна Джиневра. Думите, които изрече, можеха само да се шепнат, особено от младо момиче в страна, която се готви за Свещена война. — Той смята, че французите подценяват Баязид. Онзи ден го чух да казва точно това на дожа. Според него, ще заварим османците добре въоръжени и подготвени да защитават това, което са завзели.

— Така е — съгласи се Джулиана. Тя също беше подслушвала, където не трябва. Нещо повече, години наред бе живяла при османските турци и ги беше опознала добре.

— Рицарят Дьо ла Марш не казва нищо против херцога — продължи Джиневра. — Разбира се, бургундецът е негов сюзерен, което ще рече, че дължи преданост и на неговия син, граф дьо Новер. Понякога изглежда посърнал й обезсърчен, въпреки че се старае да не го показва. Особено пред мен. За жалост все още ме възприема като дете.

— Питам се защо — подразни я Джулиана.

Приятелката й реши, че се прави на важна:

— Чух да подхвърля на лорд Оливие, че сънародниците му са прекалено самоуверени.

— Нищо чудно да загубят битката. Ето защо съм длъжна да отида там и да се погрижа за майка си.

Джиневра сви рамене.

— Графът никога няма да те пусне — редно е да свикнеш с тази мисъл. Никой не противоречи на Оливие Дучи Монталдо — меко допълни Джиневра в изключителна проява на здрав разум. — Не разбирам защо си си наумила, че трябва да заминеш. Графът е съвършено способен да доведе обратно твоята майка. Дал ти е обещанието си и думата си на рицар.

— Тя е моя майка — настоя Джулиана. — Единственото семейство, което имам.

Джиневра я погледна с любопитство. Младата Вениер имаше сивите очи на Домициана, но това, което блестеше сребристо у едната сестра, беше като оловно у другата. Джулиана знаеше, че ако някой може да я разбере, това е Джиневра.

— Да, може би и аз щях да постъпя като теб — въздъхна момичето. — Поне що се отнася до майка ми. Повече от всичко бих искала да я освободя, да я върна в нашата родина. Сигурно ти е било ужасно тежко — сигурно ти е ужасно тежко — да не знаеш жива ли е или мъртва. Тя навярно също се е затъжила за теб и ще се върне с графа, ако има тази възможност.

За момент, на Джулиана й се дощя да излее душата си пред Джиневра, да признае на някого истината. Алин не мразеше, напротив, обожаваше Изтока. Беше избрала да живее там и когато пътищата към дома се отвориха, предпочете да остане в Никопол. Вероятно щеше да предпочете същото и сега. Да, но беше длъжна да разбере, че този път въпросът не опира до предпочитания. Оливие, въпреки цялата си мощ, бе само мъж. Не би могъл да убеди жена, която знаеше за Силата колкото Алин.

Как би могла да обясни подобно нещо на Джиневра, която я гледаше с бистър поглед и с чело, непомрачено от трудни житейски избори? Джулиана понечи да каже нещо, но думите заседнаха в гърлото й. Нещо й подсказа, че накрая Джиневра ще й помогне, ще прояви разбиране и ще я снабди с вещите, които й бяха нужни, но сега не бе моментът да я притиска. Освен това приятелката й вече беше сменила темата:

— … вещицата, която доведе със себе си от Сант Урбано — казваше тя. — Двете нещо заговорничат. Забъркват разни смеси, въпреки че, естествено, не би трябвало да го зная. Домициана си въобразява, че никой не е наясно. Преструва се, че ненадейно е била обзета от страст по знахарството. Казва, че искала да споделя интересите на бъдещата си снаха Франческа. Госпожа Франческа е прочута като голяма лечителка, също като теб. Само че любознателността на Домициана няма нищо общо с доброто. Тя практикува магии. Иска да зароби някого. Иска да използва помощта на онази вещица.

— Няма такова нещо като „помощ от вещица“ — може би малко прибързано отвърна Джулиана.

Джиневра изви красивите си вежди:

— Сестра ми е изключително волева и преследва докрай собствените си интереси. Ако си е наумила, че онази бабичка ще й даде каквото иска, непременно ще я използва.

— Мисли си, че вещицата помага и това дава на Елизабета сили. Останалото е суеверие. Сестра ти си въобразява, че то е важното — поясни Джулиана. Насоката на разговора въобще не й харесваше. Не искаше да разговаря за магии с младо и непорочно момиче като Джиневра. Нейната собствена непорочност бе опетнена от тях. Не желаеше тази съдба да сполети някой друг.

Обаче интересът на Джиневра не можеше да стихне така бързо:

— Домициана знае какво иска, или по-точно кого иска, и работи, за да го има. Неотдавна в живота й се е случило нещо, нещо важно, което нито тя, нито моите родители счетоха за нужно да споделят с мен. Ала сестра ми е решена да отстоява интересите си и да преодолее това, което счита за пречка. Ти би могла да се поучиш от нея.

Джулиана отдавна се мразеше, че завижда на Домициана Вениер. Завиждаше за нейното хладно спокойствие и за сплотеното семейство, което я подкрепяше. Завиждаше на сребристата й красота, на установеното й място в света. Но преди всичко й завиждаше, че много скоро Домициана ще се омъжи за човека, когото самата тя обичаше. Но ако имаше нещо, за което да не й завижда, това бе обвързването й с Елизабета. Джулиана отрано си имаше вземане-даване с магии и знаеше докъде могат да те отведат те.

— Увлечението й по селската знахарка е само временно и бързо ще премине — увери тя приятелката си.

— Изобщо не е „увлечена“ по Елизабета — навъси се Джиневра. — Както и да е, хлътнала е до уши по някой друг и врачката й го е обещала. Магиите на Домициана са се обърнали срещу нея и тя пламти от страст по мъж, който, изглежда, дори не се интересува жива ли е, мъртва ли е.

— Той ще се ожени за нея — каза Джулиана. — Графът й се е врекъл. Обича я.

Джиневра сви рамене.

— Някога може и да е имало хладни прояви на чувства от негова страна, но те са в далечното минало. Сега Домициана крее по него и Елизабета подхранва страстта й. И защо не? Постелята е мека, храната — в изобилие. Напълно е способна да предскаже на Домициана кралска корона, ако това ще продължи охолното й съществуване. Чух, че си съсипала живота й в Белведере.

— Не съм искала да й навредя. Детето умираше, а билките й не можеха да го излекуват. Джакомо се нуждаеше от чист въздух и нещо, което да успокои дишането му. Използвах кора от палисандрово дърво и борови шишарки. Елизабета не се сети да направи същото. Тогава баенето й не свърши работа. Няма да свърши и сега, с твоята сестра.

— Да, но тя си въобразява обратното. Домициана е безплодна, но Елизабета вижда в бъдещето й деца. Убедила я е, че наистина може да износи бебе. Картите й казали, че времената на несполука са отминали и че тепърва я чака само щастие.

— Понякога картите лъжат — прошепна дъщерята на Магдалената.

Тя спеше, а светлината от пламъците в огнището играеше върху затворените й клепачи. Усети как нечии ръце я разтърсват, изтръгвайки я от сладките обятия на съня… и я запращат в реалността… или може би в друго ниво на съня? Не искаше да напусне мирната долина на покоя, защото знаеше какво я чака, когато се събуди.

Отвори очи.

— Събуди се Джулиана. Ставай.

Тя поклати глава и се престори, че спи.

— Вдигнете я. — Тя разпозна гласа на Алин.

Сега вече Джулиана наистина отвори очи, замаяна от радост.

— Мамо! — извика тя и протегна ръце към майка си.

Алин я разроши. Косата на Магдалената улавяше отблясъците на огъня, сипейки злато по лицето й. Джулиана чак сега осъзна, че има пожар. В далечината се чуваха ругатни и проклятия. Ала Алин се смееше. Прекрасната й глава се отметна, разтърсена под напора на веселието. Джулиана никога не я беше виждала толкова красива. Отново протегна ръка към нея, но не можа да я достигне. Мъжът стоеше между тях и за пръв път Джулиана се обърна към него. Не го виждаше ясно, защото лицето му бе забулено от диплите на черната му пелерина, но забеляза, че върви бавно и куца. Позна тази походка. Мъжът миришеше на колендро. Джулиана позна и тази миризма. Но това сякаш нямаше значение за красивата Алин, нито пък за Магдалената, прочутата магьосница на рицарите-тамплиери.

— Свобода — произнесе тя и весело целуна забуления мъж по устата. Двамата заедно излязоха от затвора, Джулиана хвърли поглед назад, където писъците заглъхваха, а пожарът пламтеше ярко на хоризонта. Пред тях се простираше морето.

Мъжът говореше бързо:

— След като пристигнеш, иди на това място и всичко ще бъде уредено. Вземи детето. Добре се грижи за него. То е нашето бъдеще.

Той свали пелерината си и се усмихна на Джулиана. Сребърните му очи проблеснаха:

— Няма да има сватба — прошепна й.

Няма да има сватба — оповести граф Дучи Монталдо на придворните, събрани в централната зала на палацото. — Във Венеция върлува дизентерия. Самият дож е болен. Сега не можем да вдигаме празненства. Ще го сторим, като се върна от този кръстоносен поход — тогава ще има време и смисъл да празнуваме.

Гласът му звучеше убедително и от събраните хора се разнесе одобрителен шепот. Мъжете кимнаха мъдро: малко от тези венецианци отиваха да се бият лично, а жените се скупчиха около Домициана и зацъкаха съчувствено. Очите им обаче издаваха по-различни чувства. Дали Домициана не беше на път да загуби още един съпруг — този път не чрез смърт, а чрез изоставяне пред олтара?

— Това е най-доброто решение — заяви Оливие. — Ще бъде същинско оскърбление към дожа, дори да мислим за женитба, когато градът е в беда. Длъжни сме, да откажем личното щастие заради интересите на Венеция, на която служим.

Действително, говореше се, че самата графиня Вениер страда от силно неразположение. Не присъстваше тук, за разлика от най-голямата си дъщеря. Пищно облечената Домициана седеше до Оливие. Бедрото изражение на лицето й не се помрачи. Безстрастните й очи бяха втренчени в Джулиана Мадригал.

19.

Джулиана знаеше, че болестта върлува из града. Гасиен първи й беше казал, обяснявайки й, че дизентерията отдавна се счита за един от бичовете на войната.

— Ела да ти покажа един случай. Може би ще си в състояние да помогнеш.

Джулиана нямаше особено желание да помага. Харесваше й работата, която вършеше за Оливие. Харесваше й неговата безупречна сдържаност и внимателното му отношение към нея. Вече не се чувстваше като прокудена, без място и дом в света. Действията му говореха, че е ценна за него.

Но не я докосваше. Джулиана хем копнееше за ласката му, хем си казваше, че не бива да желае мъж, обещан на друга. Можеше да се довери на настойника си. Сега научаваше, че може да има вяра на мъжете. Това ново чувство й се нравеше. Беше толкова различно от убежденията й, оформени през детството. Струваше й се, че може да удължи това усещане за сигурност, докато не се залови с лечителство, докато не докосне Силата.

Затова не искаше да ходи с рицаря Дьо ла Марш при болния. Накрая го придружи, но само защото той настояваше:

— Трябва да видиш този пациент — каза той, а светлите му, бистри очи се втренчиха в нейните тъмни кладенци. — Той е един от хората ми. Добре познавам семейството му. Търси знахарка, защото знае, че времето за тръгване наближава. Още не е заслужил рицарско звание и е твърдо решен да си ги спечели в предстоящата Свещена война.

Как би могла да откаже?

Джулиана събра разни билки и ги подреди в една кошница, оплетена от коноп. Съобщи на Гасиен, че сутринта ще е готова и удържа на думата си. Когато той пристигна, Джулиана си сложи нова светлосиня наметка — беше станало прекалено топло за старата, обточена с кожи — и двамата потеглиха. Небето беше ясно, по улиците на сияйната Венеция цареше голямо оживление. Както обикновено, умът й беше зает с други неща и тя не хвана бургундеца под ръка.

Той я отведе в малкия манастир на Света Клара.

Монахините без колебание допуснаха вътре рицаря Дьо ла Марш. Младата послушница, която отвори вратата, го поздрави на френски тихо, но нетърпеливо. После поведе него и гостенката му по криволичещите коридори.

Младият оръженосец седеше на леглото и говореше с някаква жена, облечена в бяло. На Джулиана й се стори, че и преди е виждала момчето, то й изглеждаше познато, но жената със сигурност не беше виждала. По тежкия златен кръст на гърдите й разбра, че тя ще да е абатисата. Това беше странно, тъй като жената бе още млада. Джулиана не й даваше повече от двайсет години, но образованието и аристократизмът си личаха.

Ясният поглед на абатисата ги обгърна, но устните й не се усмихнаха. По навик Джулиана тръгна към жената, за да коленичи пред разпятието на гърдите й, но вместо това абатисата й протегна ръка:

— Недей. Тук не държим на церемониалностите, но и да не бе така, аз би трябвало да падна ничком пред теб. Дошла си тук да помогнеш на брат ми.

Абатисата говореше френски, но с ритмичния акцент на бургундците. В гласа й, в очите й нямаше дружелюбие. Тя махна с ръка към мъжа на леглото.

Джулиана се изненада от неговата младост. Брадата му беше като мекия мъх на праскова. Веднага разбра, че щом си възвърне изгубеното тегло, плътта ще бъде мека като на бебе, а не стегната като на войн. Той имаше тяло на дете. Късата му кафява коса, влажна от трескавата пот, се виеше на къдрици по челото му. На бузите му бяха избили две яркочервени петна.

— Добре съм — каза младежът и опита да се изправи. — По-точно казано, щях да бъда, ако сестра ми не отказваше да ме пусне от това проклето място. Искам при другарите си! След три дни корабът ни ще отплава от Венеция.

— Не изглеждаш добре — меко отбеляза Джулиана. Инстинктът и подсказа, че в болестта на младия оръженосец има нещо смущаващо. Нещо неестествено.

— И да изпуснеш кораба, ще имаш други възможности да си извоюваш рицарско звание — намеси се сестра му. — Войни дал Господ. Нима вече не изгубихме трима братя в битка? — Монахинята обърна нетрепващия си поглед към Джулиана. — Майка ми много мъчително пусна последния си, най-малък син на кръстоносен поход. Нямаше да се съгласи, ако лично Бургундският херцог не бе дошъл да я моли. Той е — беше сюзерен на баща ни. Замъкът ни е близо до Дижонската крепост. Ние сме — бяхме — войнският род Дьо Кроаян.

— Какво ще рече това „бяхме“? — възмути се най-младият Кроаян. — Вярно, че съм последният от рода си, но аз ще го въздигна отново. Бях паж на самия херцог! Той ме доведе със себе си в Париж, когато синът му се женеше. Сега същият този син, граф дьо Новер, ще поведе френските войски срещу неверника. Кажете й, че е така, сир Гасиен.

— Така е — съгласи се Дьо ла Марш и постави ръка върху крехкото рамо на Кроаян. — Но въпреки благородния си произход, граф Дьо Новер е само оръженосец, също като теб. Той няма да е пълководец в този поход. Тази роля се пада на други, по-възрастни и опитни съюзници, на неговия баща например сир Дьо Куси. Сестра ти е права като твърди, че няма нищо страшно, ако пропуснеш тази Свещена война. Ще има и други.

— С Новер ще получим рицарско звание на полето на нашето първо кръвопролитие — настоя Кроаян с непреклонността на трескавите. — Винаги са ми втълпявали, че ще бъде така.

— Бургундският херцог има други синове — отговори сестрата с не по-малка упоритост. — На майка й остана ти единствен.

Кроаян я погледна с кафявите си очи, готов за сражение. Личеше си, че не чува това за първи път.

— Това какво общо има? Родът Кроаян има пряка роднинска връзка с френските крале, били те старите Капетинги или настоящите Валоа. От битката при Ронсвал преди столетия, неспирно сме проливали наша и вражеска кръв.

— Важно е не това, а какво получаваш насреща — отговори сестрата. Побелелите й устни бяха извити в решителна линия. За десет минути беше остаряла с десет години. — Кръвта ти може да е по-полезна на Франция, ако си остане във вените ти, а не се пролее в някаква безсмислена битка, чиято цел е да напълни джобовете на търговците и да задържи глупавия унгарски крал на престола му.

— Няма по-добра употреба за кръвта ми от служба на краля и на правата вяра — повиши тон Кроаян. — Кажете й, сир Гасиен. Били сте положен, когато сте били едва с няколко години по-голям от мен. А баща ви е станал рицар по-млад и от вас. Вие произхождате от легендарно семейство. Кажете на сестра ми каква отговорност е свързана с моето име.

— Какво е твоето име? — тихо се намеси Джулиана.

— Кроаян. — Момчето дори не я удостои с поглед. Продължаваше да се мръщи на сестра си. — Неведнъж съм й го заявявал.

— Имам предвид собственото ти име. Името, с което майка ти те е кръстила като бебе.

— Мишел. — Този път младежът се обърна към Джулиана. — Защо?

— Защото трябва да го знам, ако ще те лекувам. Нали искаш да оздравееш? Нали искаш да водиш дълъг живот?

— Точно така — съгласи се абатисата. Тя сръчно измъкна едно шишенце от близкия шкаф и плавно го пъхна под обемистите гънки на дрехата си. — Макар че е безсмислено да си чешем езиците. Прекалено си болен, за да заминеш на кръстоносен поход и точка по въпроса. Но ще направим компромис. Госпожа Джулиана Мадригал е известно с лечителските си умения. Рицарят Дьо ла Марш ми разказа как излекувала едно момченце на прага на смъртта в селцето Сант Урбано, подвластно на Дучи Монталдо. Сигурна съм, че тя ще спаси и твоя живот. — Жената погледна многозначително Джулиана и измъкна стъкленото шишенце изпод робата си.

— Първо изпий това, братко. Ще почувстваш подобрение.

Джулиана я погледна и кимна в знак на съгласие:

— Това ще те опази жив и здрав.

— Какво носиш в тази чанта, малка Джулиана?

Тя усети приятната тежест на новата си придобивка, докато излизаха от малкото здание. Не можеше да издаде тайната му на Гасиен. Беше твърдо решена, че само абатисата ще я узнае. Младата жена бе почти патетично благодарна, че дъщерята на Магдалената не е разкрила хитрината й на младия Мишел. Без никакви въпроси бе изпълнила странната молба на Джулиана.

Сега беше важно да се измъкне от въпросите и на рицаря Дьо ла Марш.

— Тя го упоява — каза Джулиана, ловко сменяйки темата. Простите порти на манастира се затръшнаха подире им и те отново се озоваха из тесните улички на Венеция. Една лодка чакаше да ги преведе по канала. Камбана започна да отброява часа за обедна молитва. — Но вие, разбира се, вече го знаехте.

— Подозирах го — поправи я Гасиен. Охраната му вървеше на една крачка зад тях. Този път Джулиана разсяно мушна ръка под лакътя му. — Но исках да чуя и вашето мнение.

Някаква интуиция й подсказа, че освен това е желаел да я види насаме, но тя реши да не се задълбочава в тази мисъл.

— Е, имате го. И сега какво ще правите?

Той се усмихна и Джулиана за пореден път се удиви как цялото му лице се преобразява от една усмивка. Нищо чудно, че Джиневра беше така запленена от този мъж. Всъщност истински чудното бе, че и Джулиана не беше.

Но ето, че не бе влюбена в него. И никога нямаше да бъде. Простичкият, почтен брачен живот, който Гасиен би могъл да й предложи, не бе лъжица за нейната уста.

— Ти какво предлагаш?

— Остави го на грижите на сестра му. Дай му да разбере, че го смяташ за сериозно болен. Войната срещу султана е безполезна. Това е мое мнение, но и сестрата на Мишел смята така. Яростно протестира срещу тази „война за покръстване“, както я нарича, а същевременно упоява брат си с алое. Това е много опасен наркотик и тя очевидно е достатъчно умна да го знае. Все още е непознат в Европа, но на Изток е широко разпространен и Франческа има скъпоценни запаси от него. Това говори едновременно за привързаността на абатисата към брат й и за нейното отчаяние, щом използва отрова да го държи далеч от предстоящата война.

— Обвиняваш ли я?

Джулиана бързо поклати глава.

— Как бих могла да я виня? Чу за братята на Кроаян — знаеш го отпреди. Той е единственият жив син. Това, което ме изненадва, е, че не си съучастник на абатисата. Ако беше казал истината в очите й — истина, която си знаел, преди да ме повикаш — тя щеше да се види принудена да сложи край на игричките си. Но нали точно ти ми разправяше, че войната е твой семеен занаят, а също и на цяла Бургундия? В такъв случай, не е ли редно да оставим момчето да се пожертва? — Тя повишаваше тон. Въздухът в града бе натежал от вълнение. Джулиана започваше да се плаши до смърт от предстоящата война.

— Мишел дьо Кроаян не ти ли напомни на някого? — Върху лицето на Гасиен нямаше и помен от скорошната усмивка.

— Не — отвърна Джулиана. Ала след миг нетърпеливото лице на оръженосеца изникна пред очите й. Видя неговия нежен, едва ли не женски плам. Видя кестенявите къдрици и жадните за подвизи очи. Да, в младежа имаше нещо смътно познато.

— Напомня ми на теб — най-накрая изрече тя. — На Оливие. На Асен еничаря. Напомня ми на всеки един от вас, който от началото на времето е обречен на някаква глупава, безсмислена война.

Пръстите й стиснаха здраво безценното вързопче.

20.

Преди да дойде във Венеция, на Джулиана рядко й се отдаваше случай да види лицето си. Дори в големите дворци и замъци, където бе живяла, огледалата бяха рядкост и най-често представляваха малки късове стъкло със сребърна дръжка. В тях можеше да видиш окото си или къдрицата на слепоочието си, но никога двете едновременно.

Човек можеше да зърне отражението си в спокойните води на някое езеро или кладенец. Веднъж бе видяла собственото си лице да й се усмихва върху леда пред Арнонкур Хол. Отначало не се позна, после си помисли, че се е натъкнала на горска нимфа, пленена в леда. За Джулиана беше естествено да мисли такива неща. Целият й живот се градеше на митове и легенди, на непрекъснато менящи се образи. Понякога й се струваше, че колкото по-усърдно се опитва да се види в огледалото, толкова повече й убягва истината.

Днес беше важно да знае как точно изглежда, защото щеше да се превърне в някой друг.

Вдигна ръка, подвоуми се и чу тракането на големите железни ножици. Първите кичури сякаш се плъзгаха във въздуха, преди да паднат на настлания с прясна мащерка под. Стаята беше изпълнена с благоухание. Джулиана спря и погледна долу. Едва когато реши да загуби разкошните си лъскави коси, узна колко ги е обичала. Проля две сълзи — не можа да се сдържи — и бързо поднови работата си. Джиневра можеше да се върне всеки момент. Младата Вениер щеше да сметне за свой дълг да я спре.

Джулиана не виждаше какво ще й донесе краят на този ден и беше истински благодарна поне за тази малка милост. Толкова много можеше да се обърка, толкова малко беше в нейна власт. Абатисата можеше да не успее да поддържа брат си упоен. Джулиана може би нямаше да уцели отреденото за Мишел дьо Кроаян място в Черната флотилия. Може би имаше много бургундци, които го познават. Безкрайна върволица неща, които можеха да я провалят. И все пак, когато Джулиана седна неподвижно, заслуша се и остави Силата да я изпълни, не изпита страх. Знаеше, че постъпва правилно. Силата й го казваше.

„За нищо на света не бива да придружаваш войската. Това го правят само падналите жени и проститутките“ — ужасено бе прошепнала Джиневра.

Джулиана Мадригал не беше нито едното, нито другото. Тя беше вещица.

А една вещица може да прави каквото си поиска.

— Просто е страшно, че трябваше да се разболееш точно на този важен ден! — Очите на Джиневра бяха пълни с истински ужас, докато гледаше побелялото като платно лице на приятелката си. — Френският папа е изпратил своя легат от Авиньон, а римският не е останал по-назад и е проводил своя нунций. Двамата заедно ще благословят отплаването на войската. Естествено, Венеция поддържа и двете страни в папското разцепление. Всъщност тя, като добра търговка, в много случаи поддържа двете враждуващи страни. Двама се карат, третият печели. Целият град се е събрал там. Ще има празненства и танци, по случай изпращането на Златния отряд и флотилията. Сигурна ли си, че си прекалено зле, за да ни придружиш?

Джулиана кимна измъчено:

— Такъв ми бил късметът. Толкова ми се щеше да отида в Лидо, да бъда част от благославянето на корабите и войниците. Вместо това ще лежа и ще се моля за благополучното им завръщане.

Джиневра изцъка съчувствено с език.

— Толкова си добра — умили се момичето и затъкна юргана по-добре около шията на Джулиана. Също така се протегна да нагласи бялата й забрадка, но повереницата на граф Дучи Монталдо лекичко се отдръпна.

— Много мило, че искаш да останеш с мен — каза тя, — но мисля, че е редно да присъстваш. На този велик ден, дожът ще желае да е заобиколен от всичките си родственици.

От площад Сан Марко долитаха звуците на празненствата, където щеше да се състои тържественото шествие. Джиневра й беше разказала, че са надошли менестрели чак от Франция, щяло да има мечки и жонгльори. Тя лично щяла да отиде при някаква гледачка, пристигнала, чак от отвъд Балкана. Жената (със сигурност вещица) носела непоносимо ярки дрехи, а ръцете й били отрупани с цял наръч сребърни гривни и пръстени. На ушите й висели големи кръгли обици. Имала дързостта да опъне синята си конопена шатра точно пред портата на катедралата. Джиневра се надявала да чуе добри новини за рицаря Дьо ла Марш, но много се съмнявала, че ще ги получи.

— Нашият чичо не се слави с голяма сърдечност — криво се засмя тя. — Ще бъде там, защото това е негов дълг, а той е човек, който строго се придържа към дълга си. Братовчед ми Козимо, за когото жената на дожа е в постоянен траур, беше негов син. При това добър, нищо че беше малко лекомислен. Веднъж направил нещо — не ми казаха какво, бях прекалено малка, но си шепнеха, когато смятаха, че не ги слушам — ама попаднал отвъд Моста на въздишките, в тъмницата. Там се заразил с чума, но случаят бил лек и имало силна надежда за изцеление. Майка му умолявала да пуснат сина й. Не искала много, като се има предвид естествената строгост на съпруга й. Просто молела да осигурят на сина й условия за лечение. Да, но чичо Антонио е колкото суров, толкова и горд. Винаги казва, че родът ни е сред най-старите в републиката и сме длъжни да даваме пример на цяло Венето. Непрекъснато подчертава, че ние, от лагуните, не се крепим на стабилни основи, ето защо сме били длъжни първо да ги изградим вътре в себе си. Отказал да смекчи наказанието на сина си, дори с няколко дена, въпреки че разполагал с цялата власт да го направи. Братовчед ми Козимо все пак прекосил Моста на въздишките три дена преди да изтече срокът на присъдата му и да го пуснат на свобода, само че на катафалка.

Страховита история, но Джулиана знаеше, че е чистата истина. Фриволната Венеция се управляваше от здрава и твърда ръка. От мъж, който се беше показал най-корав и неумолим към собственото си семейство.

След като Джиневра си тръгна, Джулиана бръкна под завивките и извади вързопа с разкошната униформа на Мишел дьо Кроаян. Тя беше в червено и зелено, цветовете на Бургундия — не с лилиите на Франция. Херцогът, благодарение на това, че беше натоварил изнемогващите си крепостни селяни с тежки данъци, беше осигурил великолепна премяна за всички благородници под негово разпореждане, в славното начинание — най-великия от всички кръстоносни походи.

Абатисата бе дала на Джулиана копринен плащ и една туника на брат си. Беше го сторила, без да пита защо са й необходими. Докато й подаваше дрехите, младата жена спокойно се усмихваше. Изглеждаше доволна да се отърве от тях.

Джулиана светкавично се облече и изтича през опустялото палацо. След като се озова навън, по звуците на тромпет и виковете разбра, че шествието скоро ще започне. Налагаше се да побърза. Остриганата глава я сърбеше почти болезнено й тя прекара ръка през късите си къдрици. В очите й напираха сълзи, но в това нямаше нищо изненадващо.

Асен беше прав. Алин бе нейна отговорност. А животът я беше научил, че дъщерята на Магдалената не може да се доверява на когото и да било. Или по-точно, до неотдавна животът я учеше на това.

И макар да обичаше Оливие, не можеше да му се довери изцяло. Той беше мъж, а на мъжете не може да се разчита, особено що се касае до тържествените им клетви пред жена. Джулиана добре бе усвоила този урок. Не, по-хубаво да постъпи както винаги. По-добре — много по-добре бе, завинаги да погребе любовта към Оливие и да заживее собствения си живот.

Лъвът на Венеция, така го наричаха венецианците. Чуваше скандирането им, докато тичаше по безлюдните улички на техния град. Утрото бе студено и влажно, потискащо като деня, белязал първото й впечатление от Венеция. Даже ятата гълъби внасяха сивота към всеобщия сумрак. Обещаваше да завали. Джулиана се придържаше към хлъзгавите камъни на постройките, избягвайки да се движи по брега на лагуните. Поне засега. Долавяше се миризма на тамян от литургиите, които се отслужваха за благослов на флотилията и войската. Джулиана внимаваше да заобикаля тълпите. Знаеше, че ако я хванат, незабавно ще я пратят в Арнонкур Хол. За нея тук нямаше място. Не си правеше илюзии, че Домициана ще й позволи да остане във Венеция — а щом Оливие си заминеше, тъкмо Домициана щеше да се нагърби с опекунството над нея.

Джулиана прехапа долната си устна. Прилепи се до сивата стена и зачака.

Една червеношийка от близкото дръвче се втренчи в нея, извила главичка настрани, прехвърчайки от клон на клон.

„Ще ти издам тайна“ — сякаш казваше птичето.

Дъщерята на Магдалената кимна в знак на благодарност.

Ненадейно, дори камбаните спряха да бият заплашително. Непрестанното надуване на рогове също секна. Джулиана изтича до ъгъла на площад Сан Марко и спря да се огледа. Цяла Венеция се беше събрала на пиацата пред величествената катедрала. Жените носеха мрачно черно или бяло. Мъжете бяха облечени в тъмни цветове, които традицията и приличието изискваха при подобен тържествен повод. Всички мълчаливо се тълпяха в очакване нунцият и папският легат да излязат едновременно от катедралата. Джулиана чу латинските песнопения на монасите, молещи се за начинанието, чийто голям успех, всички вече смятаха за сигурен.

Навсякъде по пиацата имаше момчета, твърде малки да мислят за убиване, които развяваха пряпорците на своите сюзерени. Свещениците започнаха да пръскат човешкото множество с маслинови клонки, потопени в светена вода. Знамената на различните гилдии, цветовете на Дучи Монталдо и на Златния отряд, флаговете на Дьо ла Марш се издигаха високо.

Тъкмо флаговете на Гасиен търсеше. Те щяха да я отведат на правилния кораб, част от прочутата Черна флотилия на Венеция, където Мишел дьо Кроаян би трябвало да се намира.

След като стигна дотам, тя изненадващо лесно се присламчи в редиците на херцога. Носеше неговите цветове и с къса коса, досущ изглеждаше като някой млад оръженосец. Тези момчета щяха да се представят на своите рицари едва когато флотилията отдавна беше потеглила на път.

Миризмата на тамян и солено море беше много силна. Джулиана знаеше, че винаги ще помни този смесен аромат — също както прецъфтелите рози й напомняха за Алин, лавандулата — за Франческа, а мирисът на скъпи кожени дрехи, чиста мъжка кожа и пот, пролята в битка, моментално извикваше образа на Оливие. Както винаги, при мисълта за него, тя се усмихна и може би тъкмо тази тайнствена усмивка го сътвори сякаш от нищото. Тълпата се раздели на две и Джулиана беше изтикана встрани. И изведнъж Оливие се оказа на има-няма пет метра разстояние. Необикновените му очи, като че ли бяха вперени тъкмо в нея.

За един момент Джулиана си помисли, че я е видял, че е доловил присъствието й. Затаи дъх и застана напълно неподвижно, после бавно сведе глава. Сърцето й биеше лудо в гърдите. Бе сигурна, че скоро ще я призоват да даде бързо и убедително обяснение за странната си коса и още по-странното си облекло. Трескаво затърси начин, да се скрие.

Когато събра куража отново да вдигне глава, установи, че настойникът й е увлечен в задълбочен разговор с рицаря Дьо ла Марш. Той се мръщеше. Джулиана виждаше нацупената уста и от време на време — проблясването на съвършените бели зъби. Младата жена въздъхна от облекчение. След миг, Оливие се беше обърнал към приближаващото шествие и нейният собствен път напред се оказа разчистен.

Dominus vobiscum.

Всички погледи се насочиха към папския легат, който започна тържествено да произнася молитвите си. Джулиана лесно се придвижи към кораба. Стискаше червената си кадифена пелерина с побелели ръце. Вятърът развяваше късите й къдрици.

Изведнъж нещо привлече вниманието й. Тя зяпна удивено. Едно малко корабче беше закотвено в далечния ъгъл на пристана хитро скрито от проницателните очи на легата, нунция и почтените венецианки. Товарът му очевидно беше качен по-рано с нареждането да стои скрит. Но товарът, очевидно не желаеше подобно нещо, защото части от него се появяваха на палубата.

— Какво има на оня кораб? — запита тя мъжа, който стоеше пред нея на кея. Той не носеше нито цветовете на Бургундския херцог, нито на Златния отряд. На врата и от дрехите му висяха амулети, талисмани и муски за добър късмет. Те изтракаха върху тлъстия му корем, когато той се обърна към нея.

— Жените, разбира се — раздразнено отвърна човекът. Говорът му имаше кратките, отсечени гласни на венецианците. — Ти за какви ги взе, за войници ли? Дори и французин не би се наконтил така възмутително. Сега изчезвай от тука. Пречиш на легата да ме види, а аз се нуждая от благословията му.

Джулиана се извини и се отдръпна, но през цялото време очите й останаха като приковани в корабчето. Видя как жените се разхождат по палубата — първо най-дръзките, но постепенно наизлязоха повечето. Чудно как толкова малък съд може да побере толкова много човешка плът!

Жените. Спомни си думите на Джиневра за типа жени, които придружават войниците на поход. Вероятно им бяха наредили да не привличат внимание към себе си, поне докато легатът и нунцият са наблизо. Но подобно на останалите, те не можеха да устоят на изкушението да погледат помпозния спектакъл, който представляваше този тържествен благослов. Те също искаха да бъдат част от него. Джулиана се втренчи в косите им, боядисани в ярко оранжево или жълто, както повеляваха законите на Венеция. Втренчи се в роклите им, които бяха на жълти или сини райета. Нито една не носеше дрехите си наопаки като знак за тяхната професия, както беше по закон. Проститутките вече не спазваха правилата, с които преди бяха обвързани. Скоро щяха да оставят прекрасната Венеция и моралните й разпоредби далеч зад гърба си. И това ги радваше.

Въпреки нервността си и нуждата да напредва дискретно, Джулиана ги зяпна, докато те се надпреварваха коя да застане по-напред. Една жена изкрещя, че наистина щяла да стори всичко по силите си да забавлява мъжете от Златния отряд, за да бъдат с бодър дух и готови за победа. Другите прихнаха и започнаха да я закачат. В миналото „силите“ на въпросната госпожа се били оказвали повече от достатъчни. Джулиана предпазливо се огледа и установи, че това са единствените жени наоколо.

С изключение на самата нея.

Сърцето й думкаше като ковашки чук под ребрата й, докато бързаше към кормчията. Ала притеснението й се оказа напразно. Като всеки друг и той беше погълнат от спектакъла по богослужението. Очите му не се отделяха от папския легат. Кормчията вдъхваше тамяна и се кръстеше набожно, за да не го застигне злото. Не че имаше основания за особена тревога. Корабите на флотилията бяха сравнително малки. Няколко дни попътен вятър стигаха за благополучно пътуване до Буда. Това поне бе сигурно. Ала по-нататък? Твърдяха, че войната ще бъде лесна, че султан Баязид ще се свие от страх и ще ревне позорно пред мощта на Франция. Обаче кормчията не беше нито новак, нито рицар. Беше видял как хвалбите понякога се оказват празни приказки.

— Име? — попита той младежа пред себе си.

— Кроаян. Мишел дьо Кроаян д’Йо дьо Бул — отговори Джулиана. — Аз съм паж на Гасиен дьо ла Марш.

Гласът на пажа беше височък като на момиче, но напоследък ги взимаха доста младички. Кормчията беше добър венецианец, истински шовинист. Той подозираше, че напоследък Франция за нищо не я бива. Махна на пажа да се качва и насочи вниманието си към прелата и молитвите му.

Джулиана държеше главата си наведена, докато питаше къде е каютата на Гасиен. Но тази предпазна мярка беше излишна. Откакто се беше качила на борда, никой не й обръщаше внимание. По червено — зелената й униформа войниците съдеха, че е един от тях. Това бяха цветовете на Бургундския херцог и сина му граф дьо Новер. Действително изглеждаше млада, но онази мъничка част от бургундската войска под прякото командване на кавалера Дьо ла Марш бе попълнена от цяла Европа. Не беше необичайно някой благородник да пожелае синът му да изучи военното изкуство под покровителството на прославен рицар като сир Гасиен, особено когато ставаше въпрос за борба срещу турците. Мишел дьо Кроаян д’Йо дьо Бул, очевидно бе такъв случай и всички махваха за поздрав на младия оръженосец.

Каютата на Гасиен бе мирна, тиха и тъмна. Даже сандъците с багажа му бяха подредени спретнато. Имаше табуретка, маса с голямо плоско шише вино и легло.

Джулиана сковано седна на него и зачака.

21.

Джулиана погледна трите сурови лица и моментално разбра, че единственият изход е да се бори. Не стига, че Оливие и Гасиен я гледаха убийствено, ами Мишел Кроаян — истинският Мишел Кроаян — я пронизваше с поглед, който при други обстоятелства би я накарал да преглътне. Всъщност тя наистина преглътна, но само за да навлажни пресъхналото си гърло.

— Вината е изцяло моя. Аз принудих абатисата да ми даде униформата на Мишел.

— Сигурен съм, че не ти се е налагало да я убеждаваш много — подхвърли Кроаян. — Сестра ми е позор, както за своето свещено призвание, така и за фамилното име, което носи.

Той бе толкова млад и толкова гневен, че на два пъти гласът му секваше от вълнение. Никой не бе сметнал за необходимо да й обясни каква роля играеше Мишел дьо Кроаян във всичко това и как бе успял да се измъкне от манастира. Всъщност откакто Гасиен я бе заварил на леглото си, никой не изглеждаше склонен да говори с нея. Той се беше прибрал късно в каютата си. Денят отдавна беше превалил, а Венеция бе останала много зад тях, когато намери Джулиана и я заведе при графа. За краткото време, което прекара на палубата, тя отправи молитва към небето и се постара да се наслади на бриза и на звездната светлина.

— Сестра ми, слугинята Божия — продължи Мишел с хладна ирония, — е била повече от доброволен съучастник в това безчестие. Нищо чудно тя да го е замислила, както инсценира болестта ми. Надявам се, че нейният епископ ще я накаже сурово за нейното коварство.

— Сигурна съм, че тя е наказана повече от сурово, знаейки, че си на този кораб, далеч от сигурната си постеля в манастира — меко рече Джулиана.

— Какво ли си е въобразявала? — За миг в очите на младежа проблеснаха сълзи. — Винаги сме били толкова близки. Смятах, че мога да й вярвам безрезервно. Защо й е да ме лишава от шанса да бъда посветен за рицар?

Джулиана понечи да отговори, но Оливие й махна да мълчи. Той отказваше да отклони поглед от нея и по този начин я принуждаваше да гледа непрекъснато в него, макар всички Божи ангели и светии да й бяха свидетели, че тя нямаше подобно желание. Никога не бе виждала синьо-зелените очи на настойника си толкова студени. Ако това бяха стъклени късчета, като нищо щяха да се забият необратимо в душата и.

— Благодаря ви, сир Гасиен — рече Оливие, без да изпуска Джулиана от поглед, — че доведохте повереницата ми при мен веднага щом сте я намерили. Отново се проявихте като предан другар и галантен кавалер. Единствено на лошия, късмет дължим, че госпожицата бе открита след отплаването ни. Налага се тя да ни придружи до Буда. Там ще уредя завръщането й.

Нямаше съмнение какво точно щеше да „уреди“ настойникът й. Заплахата за метох увисна във въздуха.

— Както и да е — продължи Оливие с леден тон, — ако ни извините с оръженосеца Мишел, струва ми се, че е най-разумно да си побъбря с повереницата си на четири очи. Ще се погрижа да получите подходящо обезщетение за всички неприятности, които Джулиана ви е причинила.

С крайчеца на окото си тя видя как Гасиен се поклони и се оттегли. Мишел пък очевидно желаеше да остане и да чуе това, което се очертаваше като паметно конско, но след един поглед от Дьо ла Марш, Кроаян също се поклони и излезе. Джулиана установи, че й липсва дори неговото леко злорадство. То бе за предпочитане пред това, което й предстоеше.

— Дано не мислите, господарю — поде тя веднага щом малката дъбова пролука се затвори след двамата мъже, — че ще се уплаша от буреносния ви поглед, с който ме измервате от глава до пети. Не съм някое глупаво момиче, което лесно се плаши от чуждото неодобрение.

— Така ли? — попита Оливие с измамна благост. — Не си личи по треперенето на гласа ти. Освен това, както си се окълцала, човек трудно би те сбъркал с момиче, глупаво или не. Трябваше да пощадиш косите си, Джулиана — да ги завържеш, скриеш. Косата ти беше най-мекото нещо у теб.

Споменаването на променената й външност жегна Джулиана, но не я разсея. Беше преценила, че за да спечели тази неминуема битка, е длъжна непрестанно да бъде в бойна готовност.

— Искаш да ме уплашиш. — Гласът й потрепери, но въпреки това тя продължи: — Искаш да ми се накараш и да намекнеш, че е трябвало да оставя бъдещето на майка си в сигурните ти ръце.

— Определено са по-сигурни от твоите, които в следващите шест месеца ще бъдат постоянно сключени за молитва. Вече избрах метоха, в който да ги прекараш. Имаш честната ми дума, че там няма да ти хареса.

— Не ме е страх! — извика Джулиана, въпреки че сърцето й се свиваше. — И нямам намерение да те оставя да командваш живота ми. Сама ще потърся майка си. Онова обещание, което изкопчих от теб, всъщност трябваше, аз да го направя. Моя отговорност е да се погрижа за Алин. Освобождавам те от клетвата ти.

За миг помежду им се възцари напрегнато мълчание. Джулиана чу как вълните се разбиват в корпуса, докато корабът ги носеше напред, към сцената на кръстоносния поход. Вълните шумяха бурно.

— Можеше да повярваш, че ще изпълня думата си! — прогърмя гласът на Оливие.

Думите сякаш се откъснаха от някаква, дълбоко скрита негова част, за чието съществуване Джулиана изобщо, не знаеше. Лицето на настойника й беше почервеняло от ярост и тя чувстваше, че ако се отпусне дори само за миг, ще побегне от ужас. Не можеше да допусне това. Не и сега. Не и когато бе минала през толкова изпитания. Твърде далеч беше стигнала.

— Отказвам да бъда заплашвана — промълви тя. — Ще намеря майка си. Ще спазя дадената дума.

Въздухът се тресеше от гнева на Оливие.

— Отказвам да ми натякваш какво съм казал и обещал. — Въпреки че сега беше тих, гласът му трепереше от ярост. — Да не си посмяла да ми говориш по този начин! Чу ли ме, Джулиана Мадригал? Никога! Не съм ти някой паж, който се нуждае от непрестанно напомняне какъв е дългът му. Държах се честно и към теб, и към майка ти. Алин получи каквото искаше от мен. Ти беше освободена. Грижех се добре за теб и ако стане нужда, съм готов да те даря със значителна зестра. С това би трябвало да се изчерпват отговорностите ми към теб. Повечето мъже на честта със сигурност биха решили така. Никога не съм сторил нещо, с което да предам доверието ти. Напротив, направил съм всичко възможно да го заслужа. За мен е мистерия защо не ми вярваш.

— Венеция те принуди на този кръстоносен поход. Ти нямаше намерение да изпълниш обещанието си. — Дори в собствените си уши Джулиана звучеше като сърдито хлапе.

Каютата беше тясна за Оливие. Той стана от табуретката и се озова до нея с три крачки. Неудобно близо, помисли си тя. Кожената му туника почти се търкаше в ръката й.

— Дай поне няколко минутки да не говорим за мен — каза Оливие. — Да си побъбрим за теб.

— За мен? — подигравателно рече Джулиана, въпреки че сърцето й отново се сви. — Няма какво да се каже за мен. Ти вече изчерпа всичко. Аз съм разглезената повереница на мек и грижовен настойник, който не дава и косъм да падне от главата ми. Нямам нещо, което да не получавам по негово благоволение.

— А, в обобщението си пропуснах да спомена, че си света мъченица.

— Света мъченица? — Тя се помъчи да се отдръпне.

— Точно така, моя мила Джулиана, ти си светица. — Той здраво я улови над лакътя. — Не си ли съгласна, че не заслужаваш по-малко от обожествяване заради ролята си в тази афера? Колко безкористна е решимостта ти да се погрижиш за клетата си майчица — жена, която винаги е била повече от способна да се грижи за себе си. — Той се изсмя грубо. — Наистина ли вярваш, че ако Алин е искала да напусне Никопол, нямаше да дойде с нас? Наистина ли ме мислиш за толкова пропаднал, че да не защитя и осигуря жената, която уреди бягството ми, точно както защитавах и осигурявах теб през всички тези години?

— Но тя не би могла да се върне в Англия — настоя Джулиана. — Грозеше я заплахата от клада.

— Тази заплаха я грозеше във Франция, не в Англия. От петдесет години тези две страни водят непрекъсната война. А Италия изобщо не се интересува от съперничеството им. Аз обаче можех да изпратя Алин в Арнонкур Хол — в Британия, където тамплиерите още не са обявени за престъпници. Там тя щеше да е защитена от кладата — много по-защитена, отколкото в Никопол след твоето бягство. Но това не се вписва в набожния ти план, нали моя малка поверенице? — Смехът на Оливие не бе никак приятен. — Ти щедро реши да заведеш майка си в това благословено убежище Арнонкур Хол. Всеизвестно е, че нито майка ми, нито сестра ми, могат да ти откажат каквото и да било. Ти ще заведеш Алин в Англия, където тамплиерите никога не са били извън закона, за да я подслониш при Белден д’Арнонкур, който бе обвинен лъжливо и също едва успя да се спаси от кладата. Ровиш се в миналото, моя малка Джулиана — не заради Алин, а заради себе си.

Джулиана безмълвно поклати глава. Не знаеше дали от устата й ще излязат членоразделни думи.

— Толкова изгаряш от желание да се завърнеш, за да удържиш уж даденото обещание, че си готова да се преоблечеш като мъж и да рискуваш живота си на боен кораб — или поне остатъците от добродетелта си от екипажа на същия този кораб. Питам се защо. А, понеже си неземно добричка — ангелче — благородна и всеотдайна дъщеря. Длъжна си да спасиш майка си. Трябва да я заведеш у дома. — Оливие млъкна. Джулиана видя нещо като състрадание в очите му, но той продължи неумолимо: — Да, но с каква цел? По каква причина?

— Защото я обичам. Защото ми е майка. Защото й обещах, че ще се върна. — Отдавна упражняваните думи излязоха по своя воля. Лицето й пламна. Ръцете й потрепериха издайнически.

— Заради Алин — или заради теб самата?

— Заради нея — разбира се, че заради нея. Тя е моя майка. Милея за нейната сигурност. — Дъщерята на Магдалената извиси пронизително глас.

Оливие бавно поклати глава:

— Не мисля, че това е причината, Джулиана. — Хватката на пръстите му се отпусна. — Твоят ум е сътворил красива фантазия. Предлагаш на майка си да я изтръгнеш от един ужас, за да я запратиш в друг. Ако стигнеш до Никопол, може би ще успееш да освободиш Алин, ако тя не е вече мъртва. Тя би могла да се съгласи да се върне с теб, но тогава какво ще стане с нея? Та нали ще се окаже под твоята власт? Ти ще решаваш къде ще живее тя и с какво ще се занимава. Ти ще решаваш в коя къща да се настани. Какво точно беше намислила? Припомни ми. А да, сетих се. Ти копнееш само за китна къщурка от сив камък. Колко живописно! Алин дьо Лионе, прочутата чародейка, ще прекара последните си дни набожно облечена в черно, вършейки добри дела. Никой няма да топли нейната постеля в дългите нощи. Под твоята строга егида, тя ще води такъв примерен живот, че скоро всички слухове за магьосничество, за Магдалената, ще завехнат. Не само тези за Алин дьо Лионе, но и за дъщерята-вещица. Признай си, Джулиана, нали това искаш в действителност? Да върнеш майка си, за да я оневиниш. По-точно казано, да я пречистиш. Искаш да облечеш Алин във власеница и да я накараш да си плати стократно за всичко, което ти е причинила. Никакви мъже за нея, никакви вълшебства. Никакво знахарство, никакво измамно предсказване на бъдещето с таро или правене на амулети, които да посадят любов там, където я няма. Никакви такива глупости повече. Ще пречистиш майка си до неузнаваемост, докато накрая тя не стане бистра като сълза. Майката, каквато я желаеш.

Джулиана се отскубна от него и така го зашлеви, че ръката я заболя жестоко и очите й се насълзиха:

— Не знаеш какви ги приказваш! Мама иска да се отърси от този живот! Иска да бъде добра жена!

— Да, Алин бе добра жена — спокойно потвърди граф Дучи Монталдо, въпреки че върху бузата му червенееше белег от пет пръста. — Ти не желаеше да я следваш като Магдалената и тя ти остави свободен избор. След като ти взе решение — свое решение — тя пожертва много, за да те изпрати надалеч. Не е изключено дори да е загинала, за да можеш ти да избягаш. Съзнателно е поела този риск. Познаваше замъка на Доган бей. Познаваше правилата му. Но най-вече имаше Силата и прозрението, което тя носи със себе си. Ала не избра да напусне Никопол. Не избра да изостави своя път на Магдалена.

— Как смееш да ми говориш подобни неща? — изсъска Джулиана на мъжа, когото обичаше. Сълзите се лееха по лицето й. — Ти си мъж. Мъжете я караха да постъпва така. Рицарите-тамплиери, онзи странен човек с черната пелерина — баща ми, или какъвто е там. Те я използваха, нараниха и изоставиха. Те нараниха и мен. Изоставиха и мен.

— Не всички мъже — възрази Оливие и бавно притисна Джулиана в обятията си. — Аз никога не съм ти сторил зло и никога няма да го направя.

Нещо в думите му укроти нейния гняв и спря сълзите й. Спря всяко бъдещо споменаване на Домициана, на годежа му, дълга му, на неговия рицарски обет. Тези думи дори не стигнаха до устните й. Знаеше, че те не са част от сегашния момент и че Оливие вече някак има отговор на всичките й възражения. Някаква сила в дъщерята на Магдалената й нашепваше, че може би е открила мъжа, на когото може да се довери.

Джулиана се заслуша и първото, което чу, бе туптенето на сърцето му до нейното. Чу как сърцата им бият в унисон: силно, дълбоко, искрено.

После отново се заслуша в гласа му:

— Обичам те — казваше той и пиеше сълзите от страните й. — Обичах те. Ще те обичам. Завинаги, с цялото си сърце.

Джулиана се отдръпна. Започна да клати глава — напред-назад, напред-назад, докато Оливие не улови с ръце брадичката й, за да спре отрицателното движение. Но Джулиана не се предаваше толкова лесно:

— Ако ме желаеш, не е нужно да ме лъжеш. Не съм девица. Знам какво представляват мъжете и какво искат от мен.

— Хм, дали? Дали, малка Джулиана? — Той промърмори думите в късите й къдрици, нежно ги нашепна в ухото й.

— Кажи ми какво представляват мъжете.

— Те искат…

Тя ахна изумено, когато Оливие отвори уста и езикът му докосна пулсиращата вена в основата на шията й. Ръцете му — силни и горещи — я притеглиха към него, плъзгайки се по гръбнака й.

— Те искат…

— Да, кажи ми какво искат, Джулиана. Опитай по-смело.

— Те искат…

— Не искат ли това?

Той я целуна по устните, милвайки ги ловко с език, докато тя не въздъхна. Докато тя не се отвори за него. Езикът му беше като коприна и имаше божествен вкус. Изпълни я сладостен трепет. Навярно би се смутила, ако не бе усетила, че същият трепет изпълва и Оливие.

— Това ли правят мъжете? — настоятелно попита той, галейки късите и къдрици. Чувствено плъзна ръце надолу по шията й, а накрая ги спря на нежните възвишения на гърдите й. — Така ли докосват любимата жена?

Но някаква тъмна рана запулсира в съществото на Джулиана. Тя я накара да се отдръпне от Оливие и да каже:

— Ако искат да мърсуват с тази жена.

Сега беше ред на Оливие да се отдръпне — достатъчно, за да прочете Джулиана истината на неговата душа в очите му.

— Ти си единствената Джулиана. Нямам друга годеница.

— Но Доми…

— С Домициана вече не възнамеряваме да се обединим в брачен съюз. Разговарях с баща й. Разговарях и със самата дама. Лучано Вениер ме помоли да запазя в тайна новия развой на нещата заради тази проклета война, която трябва да водим. Той смята… всъщност не знам какво смята, но за него беше важно венецианците да продължават да мислят, че нещата стоят постарому. Може би това е важно и за мен. Единствените ми роднини са в Англия. Вероятно за моите феодали е най-добре контролът върху именията ми да бъде в ръцете на граф Вениер, докато отсъствам от Италия:

Джулиана отново се поколеба, този път, защото усети повика на Силата. Но целувките на Оливие се оказаха твърде зашеметяващи. Те я зовяха към тялото му, към него. Той я вкуси, прокарвайки език до ръба на момчешките й дрехи.

— Вече не съм обречен на друга. Кажи ми, Джулиана ще ме вземеш ли? Ще се ожениш ли за мен веднага след края на този поход, когато ще можем да разгласим сватбата от Белведере?

Това й дойде в повече. Джулиана се опита да сложи мислите си в някакъв ред, да измисли отговор, но емоциите бяха прекалено силни. Оливие я изгаряше със страстта си и шепнеше любовни слова в устата и:

— Вярваш ли, че ти казвам истината?

— Да — отвърна тя, изнамирайки думата в дълбоките слоеве на това, което й се струваше неин много отдавнашен живот. — Да, вярвам ти, че няма да ми сториш зло и че ми говориш истината.

— Вярваш ли, че ще се венчая за теб и ти ще бъдеш моя съпруга за вечни времена? Ако не се оженим, няма да споделяме брачното ложе. Кажи ми, Джулиана, какво желаеш?

— И двете — ахна тя, докато той грубо я търкаше във възбудата си. — Искам те, Оливие. Всичко, което можеш да ми дадеш.

Помисли си, че той ще я целуне. Че ще я положи незабавно на малкото легло и ще се наслади на прелестите й. Така се случваше преди. Предполагаше, че това е нормално за всички мъже.

Не беше познала. Оливие улови ръката й в шепите си:

— Приеми това и го почитай — каза той и надяна на пръста й железният пръстен с печата на Дучи Монталдо. — Знай, че те уважавам и обичам като съпруга. Исках нещата да бъдат различни, Джулиана. Исках първият ни път заедно да бъде особен — и за теб, и за мен. Не съм възнамерявал да те обладая на борда на кораб, плаващ към Бог знае какви опасности. Иска ми се да бях по-силен. — Усмивката му беше скръбна и невинна като на младо момче. — Но за жалост не съм. Свободна си да решиш дали да се слеем тук, на това тясно легло. В противен случай, за доброто на двама ни, незабавно трябва да ти намеря друга каюта.

— Люби ме — прошепна Джулиана, без да се замисля. — Не бих могла да си тръгна.

Всъщност не взе лесно това решение. Не беше девица и знаеше какво ще последва. Преди винаги я болеше и сега не очакваше нищо по-добро, но обичаше Оливие и го желаеше в себе си.

Той разбра тревогата й и нежно я целуна по косата. Ръцете му сръчно я положиха на койката и свалиха кожените й ботуши. Целуна я отново, докато умело се справяше с връзките на пелерината и туниката й. Целуна я през тънката, непорочна коприна на бельото й.

— Това се казват гърди! — рече Оливие, когато смъкна дантелата и разкри една бяла преспа сняг. — Една тайна Джулиана, създадена специално за мен. — Той погали зърното й. Джулиана изненада себе си, като се наведе и целуна ръката, която я даряваше с ласки. Докосването му разпалваше жарта й.

— Никаква болка повече — пошепна Оливие, докато я полагаше на единствената възглавница. Ноздрите й се изпълниха с уханието на чиста завивки и на мъжа, когото обичаше. Милувките му я опияняваха. Тя улови ръката му и няколко пъти прокара език по дланта, по пръстите, за да попие неговия вкус.

— Джулиана — Той сякаш не се насищаше да шепне името й. И тогава нещо в нея — някаква сила — взе да й подсказва, че този път нещата ще бъдат различни. Че любенето не е свързано с болка. Джулиана, която уплашено си спомняше миналите пъти, избра да се довери на този вътрешен глас. Избра да последва пътеката му.

Корабът нежно се полюшваше. Оливие я преброди с поглед. Той още беше по вълнена туника. Жадните му очи я притесниха, но скоро щеше да се смрачи и сигурно щеше да я обладае на тъмно. Доган бей винаги правеше така.

Оливие не беше Доган бей. Той сръчно се протегна към масата, удари две парчета кремък, за да запали свещите. Лицето на Джулиана пламна и тя понечи да се покрие с чаршафа, но Оливие спря ръката й. Засмука пръстите й един по един.

— Джулиана, не се крий от мен — сега или когато и да било. Искам да те гледам, докато те любя. Искам да видя как любовта озарява лицето ти.

Той се дръпна да се съблече и за негова изненада Джулиана се зае да му помага, точно както той беше направил. Тя издърпа долната риза през главата му. Прошепна му:

— Ти също няма да се криеш. Аз също искам да видя как любовта озарява лицето ти.

Джулиана мислеше, че той ще я обладае незабавно. Досега й беше хубаво с всичките тези целувки, обаче от дванайсетгодишна знаеше какво предстои нататък и вече стискаше зъби, за да изтърпи. Помнеше, че трябва да се разкрачи и да мърда хълбоци, когато й наредят.

Но Оливие изглежда не бързаше за никъде. Той я упояваше с устните си, езика си, пръстите си. Целуваше я, милваше я, пиеше от нея, докато кожата й не заблестя. Джулиана усети как първо ръката му, а после и устата му се спускат надолу по тялото й, за да проникнат в извора на нейната женственост. Цялата се изчерви, но само след миг вече не знаеше на кой свят се намира. Мускулите на гърба му се напрегнаха, докато Оливие задълбочи ласките си там долу и тя се разпадна на хиляди кристални късчета любов.

Едва тогава той проникна в нея — бавно и внимателно. Това нямаше нищо общо с предишния й опит. Той влезе дълбоко, ала не й причини болка. Напротив, накара я да се рее в небесата от наслада. Нямаше и помен от неприятни усещания. Само това великолепно отдаване, този естествен ритъм на взаимно доверие, който създаваха с Оливие. Джулиана почувства как нещо в горещата й вътрешност се стяга и се побоя, че това може да е начало на болка. Притисна се към Оливие, моделирайки телата им с допира си. Отвори се за горещата сила, която Оливие беше намерил и възпламенил. Каза „да“ на нея, изстена „да“ на него. И почувства как се разпилява на хиляди песъчинки.

С безкрайна грижа и търпение той я любеше — любеше я, докато тя отново успя да събере тялото си, ума си и душата си. Просмука се в порите на съществото й. Накара я да осъзнае, че вече никога няма да знае къде свършва тя и къде започва той.

— Оливие!

Сега той беше неин и тя беше негова.

Пръстенът му пареше ръката й.

Сърцето й бе преизпълнено с любов.

Ах, различно беше с жена, която истински обичаш! За секунда споменът за дивите му съвкупления с Домициана — защото тайничко мислеше така за любенето им — се опитаха да се промъкнат в неосветено кътче на съзнанието му. Но той ги отблъсна. Сега имаше това, за което винаги бе копнял, чувстваше се завършен и удовлетворен. Имаше жената, която спеше до него, доверчиво стиснала ръката му.

Той вдиша чаршафа и целуна голото й рамо. Видя я как се усмихва насън. Знаеше, че тялото й не е съвършено. Беше по-мършава от необходимото, гърдите й бяха може би прекалено мънички. Късите й момчешки къдрици бяха жив позор. Но това нямаше значение. За граф Дучи Монталдо бе важно, че това видение шава до него, буди се и се усмихва. И че единственото нещо, което носеше, бе Малтийската звезда на майка си и пръстена на бъдещия си жених.

22.

Впоследствие Буда щеше да се окаже за Джулиана несвързан и разкривен спомен: спокойният син Дунав под дървените мостове, малкото градче Пеща на отсрещния бряг, красивите унгарки, уханието на червени рози, магнетичното обаяние на младия крал. Успя да запомни само тези неща — толкова обсебен бе градът от силата на французите. Толкова обсебена бе тя самата от силата на любовта. Нито Буда, нито нейната любов бяха точно това, което си представяше по-рано. Унгарската столица бе по-малка от Лондон й Париж и не притежаваше бодрия, весел дух на италианските градове. Тя беше портата към Изтока, където мъжете носеха свободни дрехи, а жените — ярки поли с пъстроцветни шевици. Хората бяха по-мургави, жизнени и радостни, отколкото си бе представяла. Не беше необичайно да види как весела групичка танцува посред бял ден на някоя уличка.

Но истинско откровение се оказа откритието на любовта. Оливие беше истински мъж с истински нужди. От първата им нощ заедно доказа, че само целомъдрените целувки, за които тя сладостно си бе мечтала, не могат да го задоволят.

За своя изненада Джулиана откри, че същото важи и за нея.

Беше повярвала на Оливие, на женствените чувства, които той събуждаше в сърцето й. Беше послушала тъкмо техния глас, а не старите рани от миналото. Не собствения си глас, който й казваше, че мъжете ще я наранят, нито гласа на майка си, според който мъжете трябва да бъдат използвани. Вместо това следваше инстинктите си. Следваше любовта си. Направи съзнателния избор да се отвори за него — истински избор. Джулиана Мадригал беше в достатъчна степен магьосница, за да разбира тези неща. Открай време мислите й бяха отворени за него, сега напрани същото с тялото и душата си. Нещо повече, тази нова свобода я изпълваше с радост и щастие, защото разбуждаше в нея скрита женска сила. Сила, която всяка жена притежава. Джулиана откри, че смуче пръстите си, за да усети вкуса на Оливие. Достатъчно бе да помръдне ръка или крак, за да го чуе как стене под докосването й. Играта на езиците им упояваше и двамата. Да, но Джулиана — като истинска чародейка — знаеше, че споделеното им удоволствие няма нищо общо с магията на физическото опиянение. То се дължеше на нещото, наричано любов.

Отначало свенливо, после с нарастваща увереност тя се отвори за любенето. Разбираше, че нейната любознателност в леглото го възбужда. Знаеше, че и той не си е представял толкова дълбока интимност. Не я нараняваше. Близостта им не й носеше болка.

Вярваше в това, което споделяха, и чрез него се учеше да вярва на мъжа, който първи я бе посветил в чудесата на любовта. Откри, че вече й е по-лесно да се доверява.

Първо на кораба, а после и в Буда, Оливие проявяваше дискретност, но не криеше взаимоотношенията им. Беше дал дума на Лучано Вениер да поддържа измислицата за годежа с Домициана до края на Балканския кръстоносния поход и смяташе да удържи на обещанието си. Но също беше дал друг обет, на Джулиана, за общото им бъдеще и сериозно бе решил да го спази. Трябваше да поддържа деликатно равновесие между това, какво дължи на благородния си съюзник и на любимата жена. Но се справяше със завидно изящество. Може би, щеше да му е по-лесно, ако Джулиана не беше с него, но той си даваше сметка, че не би могъл да се откъсне от нея. Сега. Никога.

И така, Оливие се справяше както можеше. Представи Джулиана като своя повереница на крал Сигизмунд, който беше призовал западния свят на този поход. Въпреки, че дворът на Сигизмунд не беше похотлив и развратен като този в Париж, животът бе научил младия крал да гледа на нещата по-разкрепостено. Той приветства Джулиана без излишни въпроси, което удовлетвори приятеля му граф Дучи Монталдо. Макар да криеше чувствата си под маската на благоприличието, си личеше, че Оливие е дълбоко увлечен по нея.

Джулиана намери краля за красив и очарователен, макар и донякъде напрегнат. За последното си имаше основание: французи изпълваха града, където роденият в Бохемия Сигизмунд неохотно бе коронясан за крал като брат на императора на Свещената римска империя Венцеслав.

— Вижте само каква катастрофа! — избоботи той, докато развеждаше Оливие и Джулиана през френския лагер извън градските порти. — Сигурно смятат да удавят османците в тези бъчви с червено вино.

— Наистина здравата са се запасили — отвърна граф Дучи Монталдо с тревожно предчувствие. — Само дето не виждам нищо, което да говори за организация и ред. Тук не се мярка нито един таран или катапулт.

— Защото отиват да се побратимят с неверника. — Иронията в гласа на Сигизмунд беше гъста като сметанов крем. — Май си мислят, че на война се отива само с Божията милост.

— Истинско чудо е, ако си въобразяват, че я имат. Всеки уважаващ себе си Бог би гледал само с гневно удивление на такава нагла разточителност.

Джулиана беше поразена от това, което виждаше. Тъй като харесваше и уважаваше Гасиен дьо ла Марш, бе решила, че неговите добри качества са типични за повечето му сънародници. Французите, които срещаше в Буда, не отговаряха на очакванията й. Бяха млади и мнозина от тях — включително граф дьо Новер, техния предводител — нямаха боен опит. Подобно на Мишел дьо Кроаян, войната им се струваше игра, песен. Дори грижливо лъснатите им ризници излъчваха повече блясък, отколкото заплаха.

Броните им не изглеждаха здрави, за да устоят на битка.

Въпреки, че любовта й към Оливие цъфтеше, въпреки страстните им нощи, повечето сутрини Джулиана се събуждаше с буца в стомаха. Чувстваше, че стремително вървят към гибел. Това й го подсказваше нещо по-дълбоко дори от Силата.

Понякога споделяше опасенията си с Оливие. Тогава той започваше да я гали, да я гушка и това прогонваше всякакви лоши мисли от съзнанието й. Поне за известно време.

Граф Дучи Монталдо също беше доста разтревожен.

Ала все пак френските войски включваха и по-възрастни, опитни бойци. Оливие представи Джулиана на сир дьо Куси, при когото беше служил като паж, а също и на Филип дьо Мезиер, на Анри дьо Бар и на Жан, сир дьо Бусико. — Всички те бяха защитавали добре Франция в миналото. Но техният брой бе толкова малък в сравнение с горделивите младежи. Младите подражаваха на примера на Бургундския наследник.

— Моята майка все ми повтаряше, че рибата се вмирисва откъм главата — изръмжа Оливие. — Този поход като нищо ще докаже колко права е била.

Те лежаха в своята малка копринена палатка. Тя беше опъната на едно поле извън Буда, на дискретно разстояние от главния лагер. Оливие я бе намерил за нея и за двете монахини, които служеха като пазителки на честта й. Те обаче изрично бяха предупредени, че репутацията на Джулиана Мадригал не се нуждае от зашита срещу граф Дучи Монталдо. Въпреки, че не говореха езика на Оливие, те моментално схванаха смисъла на думите му и изчезваха някъде, когато той се зададеше към палатката.

Което той правеше всяка нощ, а понякога, когато успяваше да се измъкне от Военния съвет — и през деня.

— Откъм главата — повтори Оливие. — Тази войска ще потвърди пословицата.

— По какъв начин? — попита Джулиана, която разтриваше слепоочията му с нежните си пръсти. Напоследък любимият й беше много повече натоварен с грижи и задачи, отколкото във Венеция. Това си личеше по решително стиснатите устни, по новите бръчки на челото му.

— Ето по какъв: бургундските глупаци са оглавявани от най-глупавия френски граф въобще. Новер е суетен хитрец и без съмнение ще се окаже доста опасен, когато наследи титлата на благородния си баща. Освен това е грозен като смъртта.

— Не всички са надарени с великолепната красота на Дучи Монталдо — подразни го Джулиана.

— Имам предвид душата му. Той е подъл и злобен.

— Такъв е наистина — съгласи се Джулиана. — Виждам.

— Магдалената ли се обажда? — запита Оливие, претърколи се по гръб и почна да гризка ухото й. — Твоята прочута Сила ли ти казва нещо?

Тя се отскубна от него. Лицето й беше сериозно.

— Не знам какво — Магдалената или нещо друго в мен. Но ме измъчват лоши предчувствия за това, което предстои. Така е, както казваш: французите не носят тарани, катапулти или каквито и да било стенобойни машини. А не може да очакват, че ще превземат Никопол без тяхна помощ. Сам знаеш, че Баязид е подсилил допълнително крепостта. Построил е кула, която позволява на гарнизона да вижда много далеч нагоре по течението на Дунава.

Оливие сви рамене. Всичко това му беше известно. Лично той неведнъж й беше повтарял същите неща.

— Нещо е на път да се случи — накрая заяви той. — Сигизмунд е наясно с трудностите. От години се съпротивлява на Баязидовите набези.

— Но френските благородници не ще обърнат внимание на някакъв си бохемец. Това е под тяхното достойнство.

— Разчитаме на това, което наричаме „праведна кауза“ — не без насмешка отвърна Оливие. — Приемаме, че Господ ще ни прости всякакъв род глупости и безобразия, защото ще се хвърлим в битка срещу неверниците. Изглежда забравяме, че той невинаги е благославял каузата ни — в интерес на истината, рядко я е подкрепял. След няколко дена потегляме от Буда, а моят авангард ме „зарадва“ с новината, че в равнината отвъд е горещо като в самия ад. Тази мисия ще е свърши като ад за всички ни — вярвам го от дъното на душата си. Но какво го интересува Новер? Нали си носи бъчви с вино. Води си и пълчища леки жени. Това му стига да е доволен.

— Хм… Леки жени. Чудя се дали са леки като това? — Целувките й отнеха всичките тревога на Оливие.

— За мен е тежък дълг, че ме определиха за ваш пазач — каза Мишел дьо Кроаян на Джулиана. Намръщеното му лице красноречиво говореше, че той мисли всяка изречена дума.

— Оценявам вашата грижовност, сир Мишел. Много мило, че откликнахте на молбата на графа.

— Не граф Оливие ме помоли за това. В такъв случай щях да откажа. Рицарят Дьо ла Марш беше. Той знаеше, че не съм в състояние да не откликна.

— Наистина, много любезно от страна на сир Гасиен да ми отреди истински рицар за мой закрилник.

Мишел беше получил жадуваното рицарско звание точно преди ден. Съюзническата армия беше сразила врага — ако това действително можеше да се нарече „сражение“ при Видин. Васалът на турския султан, българският цар, предпочитайки да се споразумее с дявола пред портите, вместо да чака намесата на отсъстващия си сюзерен, беше предал града на французите без съпротива. Не беше пролята кръв, ако не се брои тази на турския гарнизон. Съвсем естествено всеки от войниците му незабавно беше заклан. След тази кървава баня, граф дьо Новер и триста френски благородници, сред тях и младия Мишел дьо Кроаян, бяха получили рицарско звание.

— Много любезно от ваша страна, сир Мишел — рече тя, внимателно употребявайки новата му титла, — да правите компания на една дама, когато чувствате, че бихте могли да сте по-полезен другаде.

Той й хвърли премрежен поглед.

— Никоя дама не носи къса коса и не придружава войниците в битка. Но ме увериха, че ще сте от помощ на монасите, когато започне истинският бой. Не че Видин беше кой знае колко трудна крепост… Все едно, ще има още няколко сражения, преди България да бъде освободена и вие да докажете, че сте полезна с нещо. Граф Дучи Монталдо е наел велик лекар за хората си. Името му е Якопо Москато и е учил в Салерно.

Дължа им го — беше й казал Оливие. — Водя ги право в капана и не мога да ги отклоня от него. Нека поне намеря най-добрия лечител за хората си.

Само Джулиана знаеше, че той плаща за Якопо Москато и другите разходи на Златния отряд от собствения си джоб. Още не бе поискал нищо от Венеция. Лучано Вениер, който се грижеше за работите на Оливие в негово отсъствие, беше предложил да използват парите от именията на граф Дучи Монталдо. Градът щял повече от щедро да му възстанови разходите, когато войниците се завърнели победоносно.

На Оливие не му оставаше друго, освен да се съгласи. Не би се поколебал, щом ставаше дума за неговите хора.

Думите на Мишел я върнаха в настоящето:

— Както и да е, сестра ми предрече, че някой ден ще станете велика лечителка. Според нея, никога не бивало да ви наричам вещица, защото сте била изпълнена с желание да помагате и да вършите добрини.

— А вие така ли мислите? — засмя се Джулиана.

— Ами какво да кажа? — Новопроизведеният сир Мишел съсредоточено набръчка чело. — Мисля, че поне едно було трябва да си сложите на главата. По тия равнини е адска жега и комарите са жестоки. Ако не внимавате, ще ви нахапят и лицето ви ще се покрие с пришки. Въпреки че се опитахте да ми напакостите, забелязах, че имате много красиво лице.

Младият Дьо Кроаян се закова на място и я изгледа втренчено. Бе изненадан от собствените си думи. Почервеня като рак.

Джулиана знаеше точно коя тема ще накара младия Кроаян да забрави неудобството си:

— Кажете ми, сир Мишел, как така успяхте да убедите сестра си да ви пусне от манастира? Още не сте ми разправили.

Светлите очи на момъка се отвориха широко от удивление и той се засмя.

— О, никога не бих могъл да убедя Соланж — така се казва сестра ми, абатисата — да ме пусне. Ако зависеше от нея, щях да пропусна голямата си възможност. — За миг лицето на Мишел се изкриви от гняв. — Можете ли да си представите? Дъщеря и внучка на прочути рицари, сестра на четирима знатни войни, да ми откаже шанса да възмъжея на бойното поле?

— Но как така я убедихте?

— О, и дума не може да става за убеждаване. Забелязах, че при поемането на лекарството, от което уж щях да се подобря, неизменно ми прилошаваше. Реших да не го взимам. Задържах го в устата си и плюех под леглото си, когато тя не гледаше. Само след ден отново дойдох на себе си. Измъкнах се през прозореца и отърчах право при корабите. — Гласът на младежа трепереше от възмущение. — Можете ли да си представите, че сестра ми бе готова да ме лиши от всичко това? — Той широко разпери ръце, за да обхване войската, ленивите води на Дунав, каменните стени на Оряхово, който бе утрешната им цел.

— Вашата сестра ви обича — утеши го Джулиана.

— Как е възможно да ме обича? — изсумтя Мишел — когато искаше да ме задържи при себе си като някое пеленаче?

Звуците на лютня и тръба долетяха до тях, откъм предните редици на френския лагер. Последва съпровод от ръкопляскания й женски кикот.

— Тичайте — посъветва го Джулиана. — Двете монахини ще ме придружават. Идете да се забавлявате. Казват, че корабите носят пресни плодове от Франция.

Радваше се, когато Мишел я придружава, но това рядко се случваше. Той се стремеше, колкото се може по-често да е с останалите рицари. Двете монахини си бъбреха, все едно нея я няма. Джулиана редовно се оказваше съвсем сама.

Тогава тя се изкачваше на едно ниско възвишение, сядаше с гръб към реката и гледаше към войската, изпълнила полетата. Три дена бяха нужни, за да прекосят реката с лодки. Това се случи при градчето Оршова, където Дунава имаше изключително прав участък. Това беше преди две седмици и една битка.

Две седмици и една битка, помисли си Джулиана. А утре им предстоеше още една — за Оряховската крепост. Спомни си, че близо се намираше родното място на еничаря Асен. Интересно: дали успешно беше отишъл при Джан Галеацо и дали се бе върнал? Какво ли правеше сега? Не се беше чуло нищо за него, откакто Оливие го беше освободил да търси съдбата си. Джулиана се облегна на дънера на едно дърво и безмълвно се помоли за него. После започна да се моли за всички мъже, разположени под нея, докъдето поглед стигаше.

— Спомняте ли си?

Сигурно бе задрямала, но не за дълго. Слънцето се беше спуснало лекичко към хоризонта, но лицето на Гасиен се виждаше съвсем ясно. Тя му се усмихна.

— Спомням си всичко — отвърна, — поне всичко, свързано с вас. Доведохте ме от Арнонкур Хол до Белведере. Превърнахте се в първия ми приятел.

Гасиен седна до нея. Изглеждаше доволен от отговора й.

— Хубаво — рече той. — Исках да ви бъда приятел.

И двамата бяха наясно, че е искал нещо повече и това е причината напоследък внимателно да страни от нея. Джулиана се беше затъжила за ведрия му, приветлив нрав.

— Все още пазя панделката, която ми подарихте на път към Тоскана. — Тя бръкна в деколтето на семплата си синя рокля, — нося я винаги с мен, близо до сърцето си.

— И близо до амулета, подарък от майка ви. Вие изпълнихте обещанието си към нея, Джулиана. Сега сте на път към дома.

— Домът — замислено повтори тя. — Странно, ала никога не съм смятала, че имам дом. Определено никога не съм мислила за България и Никопол като за свой дом. Като за част от себе си. И все пак те са точно това. Разбрах го, щом пресякохме Дунава. Щом зърнах в далечината Балкана и усетих мириса на рози.

— Не забравяйте Белведере. Той също е част от вас и също ще бъде ваш дом.

— О, да, Белведере. — Тя се умълча. — Много съжалявам за това, което стана между нас, Гасиен.

Той се усмихна. Джулиана обичаше тази усмивка, която преобразяваше цялото му лице, включително и белезите му.

— Аз също — без преструвки отговори той. — Но то трябваше да се случи. Беше неизбежно.

Джулиана кимна. Разбираше какво й казва: че тяхното приятелство се е променило, но не е приключило. Сълзи на благодарност запариха в очите й.

— С Оряхово няма да ни е лесно — продължи Гасиен. — Изобщо няма да е лесна победа както при Видин. Изглежда, никой не знае къде е султан Баязид. Може да е навсякъде. Всеки момент може да ни атакува. А ние няма как да разберем. Не създадохме приятелства с хората, които покорихме. Може би в началото българите щяха да гледат на нас като на освободители, но сега определено не ни виждат в тази роля. Ние опустошавахме, плячкосвахме и изнасилвахме. Прощавайте за откровеността Джулиана, но чувствам, че е важно да ви кажа истината. Сега е военно време и може би няма да имам друга възможност.

Джулиана отново кимна и конвулсивно стисна юмруци.

— Българите ни намразиха заради всичко това. След себе си ние оставяме безмълвни селяни, които ни изпращат с ненавист в очите. Сега те ще възприемат Баязид като освободител и ще му дадат сведения за нашите ходове. Сами сме в тази чужда страна и само Господ знае какво ни чака.

— Гасиен…

— Шшт. Виж, Джулиана, знам, че Оливие ще се погрижи за вас, ако вече не го е сторил. Той е ваш настойник. Все пак държа да знаете, че ако нещо се случи било с него, било с мен, трябва само да отидете в моя замък. Това е в Бургундия, близо до Дижон. Там всеки ще ви упъти. Замъкът не е голям дори по италианските разбирания, но вие сте добре дошла, независимо от превратностите на съдбата. Там ще намерите дом.

В очите на Джулиана проблеснаха сълзи.

— Благодаря ви, Гасиен. Радвам се, че сте отделил място за мен в случай на нужда.

— В случай на нужда — повтори той.

Двамата приятели не отделиха поглед от залеза, докато и последният слънчев лъч не се скри зад хоризонта.

23.

— Хайде, господарке. Побързайте, побързайте!

Джулиана се поколеба, смразена в отслабващата хватка на съня си, протягайки се към обгърнатия от мрак мъж, който щеше да й разкрие нейната тайна. Той беше толкова близо, че отново би могла да вземе бялата роза от него. Така жадуваше да узнае отговора на тайната! Така жадуваше да разбере. В краткия промеждутък между съня и будуването, й се стори, че отговорът е всичко, което някога е искала. Но мъжът вече си отиваше, пропъден от потока думи, който я заливаше.

— Събудете се, госпожо Джулиана. Моят господар беше тежко ранен — викаше Мишел.

Джулиана се изправи на сламеника. Осъзна, че е сама в леглото си.

— О, Боже, не! Не и Оливие! Не и моят любим!

Отначало Мишел не я разбра, сетне бързо поклати глава:

— Доколкото знам, граф Дучи Монталдо е жив и здрав. — Момъкът бе прекалено млад и неопитен, за да скрие мъката в очите си. — Рицарят Дьо ла Марш пострада зле.

— Оставете ме да се облека. Ей сега идвам.

Джулиана се изправи с олюляване и си навлече простата туника, с която ходеше при болните. Прокара трепереща ръка по остриганата си коса и грабна конопената кошница с мазилата и билките.

Още не беше съмнало. Мишел й помогна да се качи на един жребец с покривало, после яхна друг кон. Цветовете на техните оглавници — червеното на бургундския херцог и зеленото на неговия син, граф дьо Новер, все още бяха свежи и весело се ветрееха. Сега Джулиана чуваше звука от дрънченето на метални оръжия. Чуваше ругания и писъци. Жребците препускаха бавно по изровения път.

— Бързо, кажи ми какво се случи.

— Брилянтната идея беше на сир Дьо Куси — отвърна Мишел. — Каза, че трябва да превземем крепостта тази сутрин и ние стигнахме там, точно когато турците дойдоха да изгорят моста. Джулиана, не можете да си представите смаяните им физиономии!

Мишел все още бе достатъчно млад, за да си позволи възхитен кикот, преди да продължи:

— Ние бяхме петстотин души, в това число граф Оливие и сир Гасиен. Цветът на Франция също беше с нас — Куси, Бусико, Анри дьо Бар. Бяхме великолепен авангард!

— Какво се случи? — В гласа на Джулиана хапеше нетърпение.

— Оказахме се заклещени. — Мишел я стрелна с поглед. — Не можахме да превземем града. Турците бяха подготвени. Отбраняваха се свирепо. Накрая унгарците трябваше да ни се притекат на помощ. Крал Сигизмунд изпрати бойците си по крепостния вал и с тяхна помощ успяхме да пробием вражеските редици. Бусико искаше да откажем помощта, но отчаяно се нуждаехме от нея. Но накрая победихме. — Смутеният глас на Мишел трепна.

— Българите ни предадоха града, молейки да пощадим живота им. Разбира се, Сигизмунд се съгласи. Той ще бъде сюзерен тук, когато извоюваме победата, и е длъжен да поеме отговорност за местните. Но ние казахме, че вече сме превзели крепостните стени и следователно Сигизмунд е нямал право да преговаря от свое име. Щитоносците получиха своята традиционна плячка. Пленихме хиляда души за откуп. Останалите бяха посечени.

Джулиана затвори очи. Едва дишаше.

— А Гасиен?

— О, Джулиана, ужасно е. — Сълзите на Мишел намокриха бузите му. Той вече не беше рицар. Бе едно съвсем младо момче. — Сир Гасиен пострада най-зле. Якопо Москато казва, че ще загуби ръката си — ръката, с която върти меча. Мили Боже, как може да съществуват такива неща?

Как може да съществуват такива неща?

Какво да му отговори? Кои думи да употреби? Напрягаше се, но те не идваха. Не можеха да преодолеят свитото й сърце.

Ето защо не каза нищо. Когато стигнаха мястото, където лежеше Гасиен, тя помогна на Якопо Москато. Почисти раната на приятеля си възможно най-добре и го изми. Нанесе лечебните си мехлеми. Подържа здравата му ръка. Остана с него целия ден. И за двамата битката бе приключила твърде скоро.

— Ще живее ли?

Мирисът на сражението още обгръщаше Оливие, който влезе в палатката. Както и при Видин кръстоносците бяха извадили късмет. Ранени бяха може би десетина мъже, никой от тях толкова тежко като Гасиен дьо ла Марш. Сред французите и техните съюзници нямаше нито един убит. Джулиана ги чу да празнуват победата и да хвалят Божията милост.

— Трябва да живее! — отвърна тя. По предложение на лекаря бе упоила пациента с отвара от алое и смирна срещу болката. — Но за тази цел той трябва да го пожелае, майка ми винаги е казвала така, а и Якопо е на същото мнение. Гасиен трябва да поиска да оздравее.

— Той е войн, който току-що е загубил силната си ръка. Все още изпитва, твърде голяма болка, за да знае дали му се живее или не. Това ще дойде по-нататък. — Оливие притегли Джулиана към себе си. — Но ние сме длъжни да го отведем от тук. Как мислиш, дали е в състояние да пътува?

— Не, разбира се, че не. Изгубил е много кръв. Ще бъде опасно за него.

— По-опасно ще е, ако остане — тихо отбеляза Оливие. — Хиляда пъти по-опасно.

Джулиана се вцепени. Забеляза, че пак се спуска сумрак. Беше прекарала целия ден в грижи за приятеля си. Скоро трябваше да запалят свещите и факлите. Спомни си как гледаха снощния залез, когато Гасиен бе здрав и читав. Сякаш оттогава бяха минали хиляда години.

— Султанът скоро ще ни нападне. Съгледвачите донесоха вести — зашепна Оливие. — Когато види какво сме сътворили тук, няма да има милост за християнските войници. Баязид ще отмъсти за кръвта, пролята във Видин и Оряхово.

— Спечелихме тези битки. Нима не можем да победим войските на султана?

— Спечелихме срещу гарнизоните на тези две крепости. Войниците от гарнизона са нищо в сравнение с гавазите, от които се състоят челните му отряди. Те се считат за оръдия в ръцете на Аллах. Били са обучени да се съпротивляват с религиозен фанатизъм срещу това, което считат за варварско нашествие. За тях, ние сме неверниците. — Оливие млъкна и иронично изви устни. — Няма да имат пощада. Не и след това, което се случи във Видин и особено след днешното клане. Боже мили, невинни дечица… Какво стана с нашите клетви? Какво стана с тези, които се заклехме да браним?

Джулиана се взря в очите му и ужасът на неговите думи проникна в съзнанието й.

— Жени и деца — промълви тя.

— Утре оттук потеглят кораби. Длъжни сме да убедим Гасиен да се качи на някой от тях. Той е прочут френски рицар, който с нищо не може да ни е от полза в това безпомощно състояние. Трябва да си тръгне, преди да е станало късно. Длъжна си да го убедиш, Джулиана. Той ще те послуша. Ще го вразумиш.

Накрая стана точно така. На Джулиана й отне цяла нощ, но на сутринта Гасиен бе готов за заминаване. С Оливие го загърнаха в наметалото, а двама оръженосци го натовариха на конопена носилка и го отнесоха до реката. Джулиана и Оливие крачеха след Гасиен, хванати за ръка. Подире им вървяха двама пажове, които щяха да придружат своя сюзерен и младия доктор Москато до Италия. Лицето на доктора, обикновено оживено и бодро, сега изглеждаше посърнало. Сир Мишел дьо Кроаян носеше доспехите на Гасиен дьо ла Марш. Дрънченето им смущаваше утринната тишина. Бронята беше все още така лъсната, че Джулиана видя как в брънките й се отразява ято птици, литнали на юг.

На брега на реката тя чу шум и се обърна. Граф дьо Новер заедно с Бусико, Куси и Анри дьо Бар — първите рицари на Франция — мълчаливо застанаха наблизо. Не ги придружаваха пажове, оръженосци или телохранители. Не бяха дошли на коне. Първите рицари на Франция бяха стигнали дотук пеша. Те безмълвно наблюдаваха как товарят Гасиен дьо ла Марш на баркаса, който щеше да го отведе надалеч. Чак когато Гасиен беше успешно качен на борда, Жан дьо Новер се отдели от групата и пристъпи към тях. Той носеше своето лично знаме на кръстоносния поход. На яркозелен фон бяха избродирани Богородица и лилиите на Франция. Към плата бяха пришити перли и скъпоценни камъни. Нямаше вятър, който да го развее. Под зоркия поглед на Джулиана надменният наследник на Бургундския херцог коленичи пред своя васал и притисна знамето в ръката му. Двамата мъже се спогледаха. Никой не проговори. Жан дьо Новер се изправи ненадейно и си тръгна, последван от другите рицари. Звънтенето на златните им шпори отекна във въздуха, докато те бързаха към френския лагер.

Беше началото на септември. Бяха потеглили от Буда само преди шест седмици, но на всички им се струваше, че месец юли е бил преди цяла вечност.

— Това е кошмар — прошепна Джулиана, докато гледаха отдалечаването на баркаса.

Оливие стисна ръката й, когато корабът направи завой и изчезна от погледа им.

— Ти също трябва да си заминеш. Можеш да отидеш направо в Белведере и да ме изчакаш там.

Джулиана бавно поклати глава — точно както той си знаеше. — Твърде далеч стигнах, за да се връщам сега — промълви тя.

— В Никопол ще има смърт — предупреди я Оливие. — За теб ще е толкова опасна, колкото за Гасиен. Ако попаднеш в ръцете на Доган бей, той със сигурност ще подири отмъщение.

— Знам. — Тя обърна лице към него, за да го облее с любовта на усмивката си и за да запомни мига през всички дни на изпитания, които предстояха. — Двамата с теб умряхме в Белведере, но възкръснахме пак там. Не се предадохме тогава. Не ще се предадем и сега.

— Да — съгласи се граф Дучи Монталдо и се наведе да целуне любимата жена. — Няма да се предадем.

По-късно лежеше до нея и шепнеше в ухото й:

— Няма съмнение, че Баязид е наясно с намеренията ни. Султанът е информиран за всичките ни ходове — прекалено информиран, за да го отдадем на случайно стечение на обстоятелствата. Със сигурност ще се притече на помощ на Никопол, когато го обсадим. Градът е изключителна стратегическа точка. Крепостта е ключ към контрола над остатъка от Дунава. Който владее Никопол, владее Балканите и има разчистен път първо към Унгария, после към Италия и останалата част от Западна Европа. Известно ни е, че Баязид е потеглил и сигурно вече е наблизо. Не знаем точно колко близо и кога ще атакува. А това е важно. Султанът разчита на изненадата.

— Значи ще го откриеш.

Оливие кимна със задоволство и тя нито взе да го умолява, нито употреби оръжието на сълзите си. Открай време го познаваше толкова добре. Вероятно беше осъзнала какво ще направи, преди него самия.

— Тръгвам тази нощ — тихо рече той. — Незабавно, само да се облека. До Никопол има три дни път пеша. Дьо Новер ще потегли натам утре сутринта. Пристигне ли, ще обсади крепостта. Твърдината няма да се удържи без външна помощ. Доган бей е свирепо предан на султана и ще се съпротивлява, разчитайки на подкрепление. Баязид няма да го разочарова. Длъжен съм да открия с колко време разполагаме преди пристигането на въпросното подкрепление.

Джулиана само кимна, но пръстите й върху бузата му бяха като лед.

— Сигизмунд обеща да бъде твой защитник, докато ме няма. Врече ми се да те закриля и затова не бива да се отделяш от него. Той ще има грижата за твоята сигурност, ако битката започне, преди да съм се върнал. Не искам да те оставям така — длъжна си да ми повярваш. Но сега ни очаква истинска касапница. Дългът към моите войници стои на първо място.

— Ще бъдеш в опасност — каза тя.

— Не колкото теб. Обещай ми, че ще се пазиш. Стой при крал Сигизмунд, докато ме няма.

Джулиана се усмихна и го целуна. Не обеща нищо.

Веднъж Джулиана беше видяла рисунка на Родоския колос в един илюстрован пергамент. Арабите, като велики математици, се възхищаваха на науката, родила такава невероятна скулптура. Беше чувала учени мъже да го обсъждат със страхопочитание. Тя също бе запленена от него. Часове наред гледаше втренчено рисунката в онзи пергамент, точно както сега гледаше Никополската крепост — мястото, което навремето бе неин дом.

То вече не й беше дом, но си го спомняше добре. Спомняше си го с целия страх на едно дванайсетгодишно дете. Дунавската равнина сякаш се свиваше от страх под него, също като съюзническата войска. Природата бе създала Никопол, за да властва. Той се издигаше над реката и управляваше това място от началото на времето. Тесен път отделяше брега на реката от стръмната варовикова скала, на която се извисяваше крепостта. Самата скала беше разсечена на две от една дълбока урва. Крепостта бе разположена и от двете страни. Джулиана бе живяла в по-голямата част, която съдържаше процъфтяващо пазарище, християнски и мюсюлмански религиозни храмове. Там беше и сараят на Доган бей. Комендантът, първият любовник на Джулиана, беше човек, отдаден на султана и неговите интереси. Освен това бе изключително способен управник. За да го пречупят, щеше да им е нужна повече от една битка.

Джулиана също щеше да поеме на битка, която да я отведе отново в сърцето на тази стръмна крепост от варовик. Ала засега други задачи изискваха нейното внимание. Сигизмунд я беше помолил да се погрижи за оцелелите оряховци, взети за откуп. Тя на драго сърце се бе заела с тази задача. Повечето пленници бяха жени и деца изгубили скъпи хора в настаналото клане. Много от тях бяха ранени.

Оливие го нямаше и Джулиана се тревожеше. Струваше й се, че като помага на жените за раните им, ще забрави своите собствени.

В женския лагер срещна Салейма.

— От Никопол съм — каза й старата жена. Тя беше ранена, но не тежко. Освен това за нея се грижеше едно младо момиче. Само те двете бяха оцелели от голяма фамилия. Момичето внимателно нагласи старицата под едно конопено платно, за да не я хапят ордите мухи. Хората непрекъснато се оплакваха от тях и от необичайната за сезона жега. По-суеверните намираха двете обстоятелства за прелюдия към края на света.

Без да каже дума, Джулиана се взря в челото и ноктите на старицата, докосна загрубелите й длани и огледа кожата под мишниците й за синини. Взря се дълбоко в мътните очи на жената. После клекна и се ослуша.

— Тази мома е внучката ми — обади се жената. Тя говореше на непознат диалект, но въпреки това Джулиана разбираше нейните думите. Дребната й фигурка се разтърси от раздираща кашлица и минаха цели пет минути, преди пристъпът да утихне. — Само ние останахме от многобройна челяд. Умирам ли?

Джулиана искаше да отрече, но вместо това се улови, че кима утвърдително.

Салейма изглеждаше доволна.

— От самото начало разбрах, че ще ми кажеш истината. Не че има голямо значение. Мъчи ме предчувствието, че дойде ли Баязид, всички тъй или иначе ще умрем. Той не е човек, дето се пазари за жени и деца. Ако не ни довърши, французите ще го направят. Това е то войната за бедните селяни. Аз се казвам Салейма. А ти си Джулиана Мадригал, нали?

Джулиана кимна, изненадана, че тази жена я е познала.

— Ти си щерката на Алин дьо Лионе, Магдалената.

Това не бе въпрос, но Джулиана кимна. Сърцето й заби лудо. Старицата сви рамене.

— Познах те по амулета на шията ти. По това разбрах, че си дъщеря й. Казва се малтийската звезда и за него има някаква древна легенда. Майка ти също го носеше.

— Алин жива ли е? — прошепна Джулиана.

Салейма отново се разкашля.

— Не мога да ти кажа. Не знам. Отдавна се преместих в Оряхово, когато ти си тръгна. Но дори и там чух какво е станало. Всички разбраха, въпреки че никои не го заяви високо, защото Доган бей ни е взел страха. Говори се, че когато си избягала, той направо треперел от гняв. Не мога да съм сигурна, но вярвам, че майка ти е мъртва. Всички го вярват. Как да не я убие, когато тя извърши страшно престъпление срещу него?

— Трябва да знам със сигурност — простичко рече Джулиана. — Дори ако това значи сама да ида в Никопол.

Лицето на старицата изрази предпазлив интерес:

— И как ще стане това?

— Сама знаеш как е, проходите се вардят строго. И пиле не може да прехвръкне. Тайният ходник, който майка ми откри, отдавна е бил запушен.

— Може би аз зная един начин — подхвърли старицата. — Като малка бях пленена от турците и години наред се трудих в кухните на крепостта. Може би зная как. Да влезеш. Може би ще сключим сделка. — Гърлото на старицата пак се раздра от кашлица. — Внучка ми се казва Салейма, точно като мен. Запомни добре името й.

На Джулиана й отне по-дълго от очакваното да организира странното си търсене. Младата Салейма не желаеше да остави баба си. Плачеше и се дърпаше, но накрая я принудиха да си тръгне. Старата Салейма беше впила изненадващо силни пръсти в младата й кожа с нареждането да върви. Беше заплашила да стане и с бой да вкара мозък в главата на внучка си.

Джулиана бе помилвала утешително момичето. Бе го приласкала, обещавайки му, че накрая всичко ще бъде наред. Опитваше се сама да си повярва.

Но младата Салейма изобщо не се трогна:

— Баба ми умира. Не иска да го зная, но за мен е по-добре да видя и да знам.

Джулиана беше поверила Салейма на грижите на монахините. Те не я попитаха дали е християнка или неверница. Изглеждаха благодарни, че виждат жив и здрав човек, който се нуждае от тяхната любов и грижа. Те също се бяха нагледали на смърт по време на този кръстоносен поход.

Джулиана написа бележка, в която молеше Сигизмунд за помощта му. Рисковано бе да му пише, вместо да отиде лично при него, за да измоли закрила за Салейма. В края на краищата Сигизмунд беше крал, по необходимост чувствителен към собствената си власт, заради непрестанните обиди на французите. Освен това беше доста зает и уморен. Въпреки това Джулиана реши, че е най-разумно да повери своята молба на хартията. Сигизмунд не беше глупак. Ако се обърнеше направо към него, щеше да задава въпроси. Не беше изключено да предугади нейните намерения и да й попречи.

Джулиана не можеше да допусне някой да я спре, не и сега. Пръстите й погалиха картата, която старицата бе надраскала набързо, и благодари на Бога.

— Бях слугиня — разказа й Салейма. — А слугите са длъжни да се научат да вършат много за кратко време. Трудно ни беше всеки ден да слизаме до реката за вода, а от тая работа просто нямаше измъкване. Дунавът беше живецът в Никопол и още е. Но това непрестанно слизане и изкачване беше съсипия. Трябваше ни по-лесен начин.

Старата Салейма намерила една пещера. Случайно се натъкнала на нея, но по нейните криволичещи проходи стигнала право до брега на реката. През изминалите години почти била забравила за съществуването й. Споменът си стоял затрупан от пясъците на времето, но сега го изровила.

— Това е дар от милосърдния Аллах — прошепна тя. — Така мога да се надявам, че внучката ми ще живее.

Джулиана беше кимнала и благодарила. Не й каза, че и без друго щеше да стори всичко по силите си, за да спаси Салейма. Как би могла да признае такова нещо? Нима тази жена, последният остатък от голяма челяд, щеше да й повярва? Вместо това Джулиана изтича в палатката си да вземе перо и парче пергамент. После записа указанията на жената.

Но по един въпрос беше напълно съгласна със старата Салейма: също вярваше, че срещата им е дар от милосърден Бог.

Изчака, докато светилниците заблестят от палатките на унгарците отляво и на французите отдясно. Изчака звуците на среднощните празненства да зазвучат с пълна сила. Измъкна се от палатката си, оставяйки двете монахини с момичето. Те спокойно кърпеха дрехи и не вдигнаха поглед. За разлика от Салейма. Огромните й кафяви очи на кошута се впиха в Джулиана, която излизаше дебнешком. Внучката не се опита да я спре. Всъщност не каза нито дума.

Джулиана тихомълком пропълзя до брега на Дунава, благодарна, че е новолуние. В мрака реката течеше равномерно и от време на време някоя риба плясваше по повърхността й. Джулиана се втренчи в разделените лагери на съюзническите войски, затаи дъх и се ослуша. Довери се на Силата. Тя щеше да я води. Едва когато се увери, че моментът е настъпил, Джулиана потегли към Никопол и скритата му пещера.

Тя я зовеше и изведнъж Джулиана вече тичаше към нея.

Тичаше, все едно от това зависи живота й.

Беше по-лошо, отколкото изобщо си бе представял. Оливие се притаи и се загледа в тъмната тревиста площ, докато морето от войници течеше край него. Само по някоя факла бележеше тихия им път. Оливие знаеше, че вижда смъртта.

Хората на Баязид, пехота и кавалерия, бяха навлезли в България и газеха право към Никопол. В далечината вече се виждаха стегнатите им редици. Не можеше да не забележи тяхната дисциплина на фона на разюздаността, царуваща в съюзническите войски. С опитното си око на войн прецени, че Баязид ще достигне целта си след по-малко от ден.

О, Господи! Джулиана.

Но първо го зовеше дългът, чак след това можеше да се върне за нея. Смъртта беше се надвесила и той беше длъжен да спаси колкото се може повече от своите войници.

— Мишел — прошепна Оливие и младият рицар незабавно се озова до него. — Върни се обратно през редиците и предупреди граф дьо Новер. Но най-вече, кажи на крал Сигизмунд. Двамата са длъжни да знаят за тази опасност, докато още има време да подготвят армиите си. Много е важно да им занесеш тази новина навреме — това е твой дълг.

Кроаян кимна.

— А вие, графе? — Гласът му беше едва доловим шепот. Той също беше видял безкрайните вълни от турци и въпреки своята младост бе достатъчно войн, за да изпита нужния респект пред такава огромна сила.

— Ще ви покривам с меча си, доколкото мога — отвърна граф Дучи Монталдо. — После ще обединя сили със сир дьо Куси. Неговият авангард е наблизо. Сигурно наброява петстотин души. Той е умел пълководец. Може би, като се обединим двамата, има начин да предотвратим тази катастрофа.

Въобще не смяташе, че подобно нещо е възможно, но реши, че е по-уместно младият сир Мишел да не научава истинското му мнение.

Кроаян понечи да възрази, но размисли и кимна повторно. Негов дълг беше да се върне и да предупреди съюзническите войски, спор да няма. Но изведнъж нещо му хрумна:

— Утре е 29 септември, празникът на Свети архангел Михаил. Той е моят покровител. Той сигурно може да ни спаси!

Оливие се усмихна:

— Честит имен ден. Дано Свети Михаил те опази жив и здрав. И ако утре случайно зърнеш госпожа Джулиана Мадригал, кажи й да се пази.

— Бог да е с вас, графе — прошепна Кроаян.

Той не точно видя, а по-скоро усети как усмивката на Оливие проблесна в тъмнината.

— И с теб, синко — рече предводителят на Златния отряд.

И тогава, за нечувано удивление на новопроизведения рицар сир Мишел дьо Кроаян д’Йо дьо Бул, граф Оливие Дучи Монталдо се наведе и бързо го прегърна.

Джулиана чувстваше, че пещерата е наблизо. Беше твърдо решена да не пали единствената си свещ с кремъка. Нито искаше да уведомява французите за присъствието си, нито пък да я съзре някой турски часовой, който може би наблюдаваше брега. В мрака се затрудняваше да намери отвора, но знаеше, че е тук. Салейма не я беше излъгала. В това бе сигурна.

Отново започна да опипва гъсталаците, които растяха по брега. Само тук можеше да има пещера, това беше единственото място зона в цялата масивна скала, което не беше част от варовика. Освен това инстинктът и Силата й подсказваха, че е близо до целта си. Трябваше да бъде спокойна и да слуша какво й шепне скалата. Само трябваше да е спокойна.

Стори й се, че долавя някакво движение до себе си. Застина на място и спря да диша. Ръцете й напипаха някакъв храст, който покриваше хлъзгавата канара. Изчака цяла вечност, но звукът не се повтори. Джулиана не можеше да вижда на повече от метър и половина пред себе си. От френския лагер долиташе шумът от див гуляй. Без звезди или луна й беше невъзможно да каже колко е часът, но беше късно. Жизненият опит я бе научил, че късният час обикновено заварваше войниците с чаша в ръка. Досега благородниците неведнъж бяха проявявали небрежност. На няколко пъти дори бяха забравяли да сложат часови!

Надяваше се, че и тази нощ случаят е такъв. Налагаше се да запали свещта, в противен случай никога нямаше да открие скрития вход към Никопол.

Ръката й потрепери, когато бръкна в конопения чувал и измъкна кремъка. Застана абсолютно неподвижно. С усилие на волята проникна в сърцето на нощта, за да се поучи от него. За да може то да я предупреди. Седя така много дълго. После предпазливо удари кремъка и улови искрата. Пламъкът на свещта освети тази малка част от речния бряг.

Мъжът седеше точно пред нея. Би могла да протегне ръка и да го докосне. Краката му бяха кръстосани по турски — този маниер й беше познат до болка. Очите му бяха черни, усмивката — триумфална.

Той държеше огромен ятаган опасно близо до гърлото й.

24.

Отново се намираше в килията на майка си и — о! — майка й беше наблизо. Въпреки мизерията, притичващите плъхове, вонята и влагата на затвора за вещици, Алин й се усмихваше. Магдалената прегръщаше дъщеря си. Нежните й ръце приглаждаха косата на Джулиана назад от челото й. Тя нежно изми яркия грим от дванайсетгодишното лице на Джулиана.

— Ама!

Колко много обичаше майка си. Как никога не можеше да й се насити.

Аз и моята, ама. Моята ама и аз.

— Ела с мен, ама — прошепна Джулиана. Гласът й беше завален от радост — Толкова дълго и упорито те търсих. Струваше ми се, че никога не ще успея да се върна обратно. Открих място за нас, ама. Място, където можем да бъдем винаги заедно — сигурно място.

— Тихо — промълви Алин. Сладкото ухание на нейните рози обгърна килията. — Но кажи ми, този мъж скъп ли ти е?

Усмивката на Джулиана идваше право от сърцето. Тя вече не беше дете, а жена — истинска жена.

— Да — простичко отвърна тя. — Обичам го.

Магдалената изпитателно се взря в дъщеря си. Силата, която отначало ги свърза, а накрая ги раздели, сега пращеше и пукаше между тях. Джулиана видя как тя сякаш се кристализира точно над красивата глава на Алин.

Аз и моята, ама. Моята ама и аз.

Чу как ангелски гласове пеят нейната песничка.

— Добре. — Усмивката на Магдалената бе лъчиста — В такъв случай това е достатъчно, дори повече от достатъчно. Накрая любовта е тази, която ни носи освобождение. Останалото изобщо не притежава Сила. Остани с тази любов, дъще. Следвай я, където и да те отведе.

Нещо в начина, по който Алин произнесе думите, изтри сладката усмивка от лицето на Джулиана. Накара я да протегне студените си ръце, за да улови Силата на майка си. Да я улови и никога да не я пусне. Двете можеха да останат завинаги заедно. Беше дошла от толкова далеч. Беше стигнала толкова близо. Но нейната ама избледняваше във въздуха, ставаше прозрачна. Изчезваше безвъзвратно.

Накрая остана само един мъж, облечен в черно, мъж, когото познаваше добре. Усмихна й се победоносно, подавайки й бяла роза.

— Тя отдавна е мъртва — прошепна той.

— Отдавна е мъртва — повтори Доган бей. Той бе замаян от триумф — не само заради това, което бе сторил в миналото, но и заради това, което правеше в настоящето. Не можеше да повярва, че за един ден милостивият Аллах, не само е поднесъл Никопол в ръцете на султана, но и че му е върнал тази нахална наложница, за да я накаже. — Аз лично убих Алин.

Джулиана постепенно се връщаше в съзнание. Разбира се, бяха я упоили. Усещаше тежка замаяност. Бяха сложили наркотика във водата — единствено това й даваха, откакто я бяха захвърлили в тази мрачна и самотна килия. Ала Джулиана знаеше, че видението на Алин не бе причинено от наркотика — то бе така чисто, съвършено и реално. Още усещаше аромата от розите на майка си. Още усещаше как меката й ръка я гали по косата.

Още чуваше песничката за ама.

— Беше мъртва шест часа след твоето бягство — продължи Доган бей. — Нямах избор. Но и да имах, пак щях да я убия. Тя си призна какво е направила, като знаеше, че наказанието е смърт. Помоли само да пощадя бавачката.

Джулиана се насълзи, докато гледаше мъжа, който някога обладаваше майка й. След всички тези години той още бе жив и здрав, а Алин бе мъртва. Запита се дали си е взел други наложници. Нямаше значение. Опита се да го намрази за това, което е причинил на нея и на майка и. Но било поради умората, било поради наркотика, не успя. Чуваше как звуците от битката проникват през стените на тъмницата. Чуваше писъците на умиращите и сърцето не й даваше да мрази. Беше видяла какво може да причини омразата. С невероятна яснота си даде сметка, че Доган бей е действал, тласкал от гордост, а не защото наистина се е интересувал от нея. Желаел я е, но никога не я е обичал истински. Сега Джулиана беше обичана и можеше да прави разлика между двете.

Вдъхна уханието от майчините рози. Чу песента за ама. Сети се за Оливие и се помоли на Господ да го пази.

Ала бе невъзможно да мислиш, че някой може да бъде опазен в ада, който цареше под Никополската твърдина. Доган бей я беше завлякъл до ръба на крепостните стени, за да види какво точно е сътворил нейния Бог. Тя би искала да стисне здраво очи, да запази спомена за розите и песничката. Да възприеме мисълта, че майка й е мъртва.

Но Доган бей не й позволи. Беше решил, че тя ще види края на това, което той наричаше „френската лудост“. Принуди я да гледа. Тя трябваше да бъде наказана.

Накрая Джулиана видя всичко.

Френските рицари не бяха изчакали смъртта да ги покоси вкупом. Бяха препуснали в галоп срещу врага и се бяха срещнали в равнината. Турците имаха огромно числено превъзходство, но французите не се дадоха лесно. Някои така се сбиха с войските на султана, че и от двете страни се разлетяха късове месо. Джулиана чу агонизиращите писъци, усети миризмата на кръв.

С ужас се сети за Оливие. Оливие сигурно бе насред цялата тази смърт.

— Вие сте чудовища — прошепна тя на мъжа, който бе първият й любовник.

— Чудовища? — повтори Доган бей. Гласът му беше закачливо ироничен, но погледът му бе студен като лед. — Много се съмнявам, че ние сме чудовищата тук. Може би не знаеш какво са направили твоите добри християни. Когато разбрали, че султанът наближава към тях, те се паникьосали и убили заложниците от Оряхово. Всички тези жени и деца били изтребени до крак. Дори и християните сред тях.

— Лъжеш! Това не може да е истина! — ужаси се Джулиана.

— Истина е, истина е. Всички са мъртви — повтори беят. — Скоро и ти ще ги последваш.

Тя се олюля, но точно тогава зърна някакво движение в далечината, където французите още се биеха. Приведе се над парапета и видя как сарацините напредват към последната групичка французи, облечени в ярки брони. После видя как същите тези французи падат на колене — но не от смърт, а в знак на молба за милост. Джулиана присви очи и различи граф дьо Новер. Зачака, без да смее да диша, без да смее да се надява. Проследи очите на французите до един мъж, когото познаваше. Един мъж, който трябваше да произнесе присъдата си.

Видя султан Баязид, същият, който някога я черпеше с бонбони и локум, да кима в знак, че пощадява живота на графа.

И Джулиана Мадригал, жена, която вече не бе просто дъщерята на Магдалената, разбра, че последната дълга битка в тази кратка, но ужасна война, най-сетне е приключила.

В бъдните години трубадурите щяха да пеят за Джулиана Мадригал. Щяха да разказват историята на рождението й, как избягала, но после се върнала да спаси майка си. Щяха да пеят за Алин дьо Лионе и рицарите — тамплиери, изгорени на клада. Щяха да описват в стихове как Доган бей пленил Джулиана при завръщането й в Никопол и какво се случило след това. Оливие Дучи Монталдо щеше да бъде обезсмъртен заедно с нея. Тяхната любов, изградена на велика саможертва, щеше да послужи за основа на митове и легенди. Постепенно славата й щеше да замъгли традицията на Магдалената и историята за магьосничество щеше да бъде първо потулена, а после и забравена в превратностите на времето.

Но сега, когато султанът триумфално влизаше във владение на своята освободена твърдина, на никой не му беше до песни за прослава. Дори победителите скърбяха за невероятната цена: твърде, твърде висока се оказа тя! Баязид влезе в Никопол, докато камбаните на църкви и джамии призоваваха вярващите на молитва. Като се изключи това — и писъците на умиращите — цареше само покрусено мълчание.

Трябваше да бъде силна. Трябваше да бъде силна. Имаше хора, които се нуждаеха от нея. Притежаваше умението да им помогне. Той щеше да очаква от нея да изпълни дълга си. Щеше да очаква от нея да прави стъпка след стъпка.

Джулиана знаеше, че Оливие очаква от нея да не се предава.

Но това беше невероятно трудно.

Баязид бе забранил да я държат в килия. Той имаше хиляди умиращи войници и се нуждаеше от всеки, който можеше да помогне за тяхното спасение. Джулиана не беше мюсюлманка, а християнка. Имаше правото свободно да се движи сред мъже.

— А моите мъже се нуждаят от уменията й — успокояваше султанът Доган бей, своя верен и велик съюзник. — Победихме, но с ужасни загуби. Ние пострадахме повече от французите. Плаках, когато видях полето, осеяно с телата на войниците ми. Плача, когато си помисля за изкланите жени и деца от Оряхово. Уморих се да убивам. Щедро ще те възнаградя за твоята преданост, но сега ми дай Джулиана Мадригал. Тя е изключителен лечител, също като майка си. Има само един човек на тази земя, когото бих видял мъртъв, и това е Сигизмунд Унгарски. Той предизвика тази катастрофа. Равнината е осеяна с хиляди трупове. Само да го намеря, ще удуша унгарския крал с голи ръце.

И наистина, цял Никопол знаеше, че султанът часове наред е ходил по осеяното с мъртъвци поле, търсейки Сигизмунд, за да разчлени тялото му й да го даде за храна на кучетата. Но французите бяха предявили претенции да бъдат първи в боя, а унгарците и другите съюзници бяха останали накрая. Но ариергардът почти не бе видял бойни действия. Тежката цена бе заплатена от авангарда. Мнозина се вярваха, че унгарският крал е успял да избяга.

— Ще го удуша с голи ръце — яростно повтори Баязид.

Доган бей погледна към опустошенията около своя град и пламенно се съгласи.

— Хиляди мъртви — повтори султанът без чувство на триумф. — Хиляди, струпани връз хиляди. Трябва да ми дадеш Джулиана, за да спаси каквото може.

Джулиана правеше всичко по силите си. Беше благодарна за работата. Тя й пречеше да се отдава на глупави мисли. Спираше я да си помисли: „Докато не узная със сигурност…“ или още по-ужасното: „Мъртъв е. Знам, че е мъртъв. Чувствам го в сърцето си.“ Бе твърде зашеметена, за да е уверена, че докосва Силата. Не можеше да каже със сигурност дали в нея се обажда онзи тих глас. Трябваше да изчака онзи миг на съсредоточаване, когато човек не знае, а чувства със сигурност.

А майка и все още бе с нея. Видението все още й носеше утеха и знанието, че Алин е наблизо. Майка й беше обещала, че накрая Джулиана ще узнае всичко, което е от значение, и това й даваше сила да чака. Що се отнася до настоящия момент, работеше усърдно и прилагаше уменията си.

Джулиана приветстваше изтощението на своето тяло. Приветстваше умората.

— Ето че отново се срещаме — каза гласът. Както винаги, той говореше на перфектен френски. Отначало на Джулиана й се стори, че звукът е илюзия, причинена от небивалата жега. Улиците на Никопол представляваха море от ранени войници, бушуващо под слънцето. Нима беше открила Асен тук? Да, точно това бе станало.

— Асене! — Тя се наведе над него, взря се в раната от боздуган на гърдите му и разбра, че му остават броени минути. — Мислех, че си избягал на Запад.

— Върнах се — без заобикалки отвърна той. — Открих, че доста съм се привързал към своите войници. В края на краищата, не можех просто така да ги предам. Сигурно съм се размекнал с напредването на годините. — Той замлъкна. — Молех се да те зърна още веднъж.

— Мислех, че не си човек, който се моли — каза тя и отметна косата назад от челото си. Приближи се още до Асен.

— Но ето, че за това се молех. — Той успя да се усмихне криво — ляво. — Имам нещо да ти кажа.

Джулиана реши, че сигурно става дума за сражението или че той най-накрая е научил кой е предателят в съюзническите войски. Но Асен бе приготвил друго за нея:

— За пръв път срещнах Алин в Лион — тихо започна той. — Познах я в най-дълбокия смисъл на думата. Не знам дали вече пожелаваше черния мъж. Той е — беше — прелат, кардинал, макар и много покварен. Името му е — беше Арканджело Конти. Сир Арнонкур познава злобата му от първа ръка, също и госпожа Франческа. Той бе техният черен ангел, решен да им навреди колкото може. Той беше хрътка, изпусната на свобода от ада. Но сега е мъртъв. — Асен въздъхна. — Убиха го.

Джулиана не беше толкова сигурна. Спомни си стареца на моста, сънищата си. Но нямаше да смущава последните мигове на Асен със съмненията си. Нямаше да позволи на спомена за този студен, черен мъж да попречи на изповедта му.

Той искаше да й разкаже за майка и.

— Когато се срещнахме за пръв път, Алин беше красива и бедна. Притежаваше определена дарба. Хората я долавяха у нея. Онзи мъж я видя. Аз също. Но разбира се, тогава вече бях женен. Бъдещето ми зависеше от прищевките на султана. Алин бе красива и аз я обикнах, но тя с нищо не можеше да ми е полезна. Не можеше да послужи като оръжие в плана ми за отмъщение. Нито пък аз можех да стана инструмент за амбициите й — а тя имаше големи амбиции.

Алин не познаваше собствената си майка. Взела я някаква старица, която колела прасета. А мъжът бил добре облечен. Миришел несравнимо по-добре от грухтящите свини в кочината. Обещал й чиста постеля, вкусна храна и хубаво вино. Обещал й, че тя ще се храни от сребърни чинии. Обещая й Силата. Алин била готова да се продаде за много по-малко. Инквизицията била започнала да души около лечението с билки, което предлагала на бедните. На свещениците не се нравели талисманите, които изработвала, или амулетите, които носела. Тя била жена без семейство, без помощ, без закрила. Не притежавала сила. Не разполагала с избор.

— Но е познавала теб — меко възрази Джулиана, макар че усети как в нея се надига гняв. — Толкова ли не можа да й помогнеш?

— Тя нямаше пари — най-сетне прошепна Асен. — Нямаше сила. А аз имах отмъщение. Трябваха ми и двете. Исках ги.

— Изоставил си я — укори го Джулиана. — Изоставил си мен.

— Ти още не бе родена, когато си тръгнах, но вярно: знаех, че ще се появиш на бял свят. Алин ми беше казала, молейки ме да остана. — Той отново се закашля. — Но аз имах дълг към своето семейство. Бях му обещал отмъщение. Имах отговорности.

— Но ние също сме били твое семейство!

— Сега го знам — тихо промълви Асен. — Тогава не го знаех.

— Значи си допуснал да се случи.

— Допуснах да се случи. Знаех, че кардиналът ще се погрижи за нея. Преди го бях виждал със султана. Знаех, че е учил на Изток и добре говори турски. Знаех, че споделя тайна със султана, макар че Баязид не носи малтийската звезда. Знаех, че нищо лошо няма да й се случи, докато разполага с покровителството на Конти.

— Не е било така. Инквизицията я осъди на клада.

— Заради това, на което той я научи? Може би. Но Алин беше ученичка, жадна за знания. Не подценявай волята на майка си. Тя бе твърдо решена да се издигне, да заживее по-добре. Кардинал Конти й осигури средствата и легендата. Тя прие историята за Магдалената и нейната връзка с рицарите — тамплиери. Превърна я в свой мит и своя слава.

— Но вярна ли е тази история? — настоя Джулиана. — Родени ли сме вещици?

Асен вдигна поглед, но не към Джулиана. Очите му бяха вперени в шестовърхата звезда на гърдите й — звездата, която тя имаше от майка си. Джулиана усети как металът се сгорещява.

— Дали си магьосница, Джулиана? — Той въздъхна. — Това е нещо, което ти трябва да решиш. Точно както Алин го реши за себе си.

Джулиана знаеше, че е срамота, но изпитваше силен гняв към този умиращ. Беше му бясна, че отново я изкушава с полуистини, легенди и лъжи.

— Ти нищо не ми казваш. Точно както не ни разкри нищо във Венеция. Можеше да предотвратиш цялото това кръвопролитие, ако беше назовал предателя. Защо ме повика, за да добавиш нови загадки към живота ми?

— Нима не си разбрала? — Асен престана да кашля и я погледна право в очите. — Защото ти си моя дъщеря — единствен плод на единствената любов в моя живот. Никога не съм прегръщал кое да е от децата си. Никога не съм утешавал кое да е от тях — всъщност те и не търсеха утеха при мен. Но сега искам да те прегърна, детето ми, преди да издъхна.

Джулиана се поколеба. Усети как гневът й отшумява и замира. Беше пристигнала в Никопол твърде късно, за да спаси майка си, но навреме, за да помогне на баща си. Джулиана, дъщерята на Магдалената, не вярваше в съвпадения. Знаеше, че Алин е открила покой. Може би и Асен можеше да го намери.

Единствен плод на моята единствена любов.

Джулиана протегна ръце и прегърна баща си.

И тогава сълзите потекоха бурно. Сълзи, които не беше проляла нито за Гасиен дьо ла Марш, нито за Мишел дьо Кроаян или дори за Оливие — своя любим. Оливие, с когото бе споделила един дъх, една любов, едно сърце.

Потокът безмълвни сълзи беше толкова силен, че тя за малко не пропусна прощалните думи на баща си, неговия подарък за дъщерята, която му бе простила и която той обичаше:

— Предателят на Венеция е граф Лучано Вениер.

25.

— Султанът ще ви приеме сега.

Стражът се поклони на Джулиана. Тя прие това за добър знак.

Баязид беше същият, какъвто го помнеше. Нисък и набит, силен и красив. Не беше изгубил нищо от жизнеността си през изтеклите години. Освен това тя забеляза, че султанът не е изгубил нищо от чара си, който го караше — него, най-великият и безмилостен мъж на Изтока — да носи бонбони на едно дете. Джулиана беше единственото момиченце, което не стоеше в харема му. Позволяваха й да щъка на воля — защото беше християнка и защото Баязид отдавна беше дал дума на Арканджело Конти да брани Алин и детето й.

Кардинал Конти бе извоювал доста тежки условия за младия и амбициозен принц, но султанът бе повече от готов да плати цената. Сигурност за детето, закрила за жената, това беше всичко. Въпреки че накрая никой не успя да опази Алин от нея самата.

Баязид си мислеше всичко това, докато Джулиана коленичеше пред него. Може би, някой ден щеше да й каже, какво наистина се бе случило онзи ден, преди десет години на Косово поле, когато баща му беше убит и той, Баязид, удуши собствените си братя, за да си осигури короната. Може би някой ден щеше да й издаде тайната на малтийската звезда.

Сега вежливо й подаде ръка и й помогна да се изправи. Настаналото клане определено не беше по нейна вина. Той винаги бе хранил симпатии към Джулиана. Винаги бе имал намерение да удържи обещанието, направено преди толкова време.

— А, виждам, че на Запад си отрязала косата си, дете мое. Това значи ли, че там те смятат за вещица?

— Отрязах сама своята коса, владетелю. Никой не ми причини това насила. Аз сама се окълцах така.

— А, крушата не пада по-далеч от дървото. — Той се настани на импровизирания си трон. Пищната златна бродерия на дрехите му шумолеше с всяко негово движение. — Ако не се лъжа, вече си разбрала съдбата на Алин.

— Мъртва е. Сега го знам.

— Беше мъртва броени часове след твоето бягство. Не можех да сторя нищо, за да предотвратя участта й. Тя беше под моето покровителство, но вие двете живеехте при Доган бей, а той е господар в дома си.

Джулиана кимна:

— Майка ми знаеше, че ще умре за провинението си. Точно както аз знаех, че ще умра, връщайки се за нея.

Баязид повдигна рамене. С цяла армия, покосена долу в равнината, смъртта не беше любимата му тема за разговор.

— Няма да умреш — просто отвърна той. — Взех те под закрилата си. Това никак не се понрави на Доган бей. Той вече ти беше измислил доста необичайно наказание, но накрая склони пред моите желания. Нямаше избор. Ти се връщаш на Запад.

Сърцето на Джулиана подскочи при мисълта за свободата. Досега се считаше за мъртва. Представата, че може да живее, я изненада.

— Заминаваш с мъжа, когото избрах да занесе условията ми за откуп на Венеция и Франция. Ще събера цяло богатство от тези латински глупаци. Куси, Бусико, Дьо Бар — държа в ръцете си някои от най-славните френски рицари. Да не говорим за граф дьо Новер. Бургундия прескъпо ще плати за безценния си наследник.

Не беше казал нищо за граф Дучи Монталдо. Джулиана знаеше — Оливие е мъртъв.

— Ще ви бъде отпуснат един ден, за да напуснете империята. По-добри условия не можах да ви осигуря дори аз, султанът. Но това би трябвало да ви стигне. Говори се, че негодникът Сигизмунд Унгарски е успял да се измъкне с кораб по Дунава. Настигнете го. Давам половината си царство за смъртта на този червей. Но както и да е. По-нататък отново ще се срещнем. Редуваме се да се бичуваме: първо той мен измъчва, после аз него. Животът е дълъг, а аз съм търпелив. Знам, че накрая Аллах ще ми подари неговата душа.

За миг султанът потъна в собствените си мисли. Усмивка — не много приятна — помрачи чертите му.

— Но все едно — каза той, когато се съвзе. — Ще те придружава мъжът, когото избрах да занесе условията ми за откуп на западния свят.

Той плесна с ръце. Някъде зад Джулиана се отвори и затвори врата. Младата жена не се обърна. Не биваше да се застава с гръб към султана. Вместо това се ослуша. Дочуха се бавните стъпки на кожени ботуши. Дочу се звънтенето на златни шпори.

— Джулиана Мадригал — поде султанът и махна с отрупаната си със скъпоценни камъни ръка. — Вярвам, че вече се познаваш с граф Дучи Монталдо. Плених го преди сражението. Той ще занесе изискванията ми за откуп на Венеция, но заради тебе го пускам да избяга.

Тя здраво държеше ръката му, докато тичаха през долината. Не възнамеряваше никога да го пусне. Разполагаха с един ден свобода и в него трябваше да избягат от Никопол, точно както в миналото.

Слава Богу, освободиха ги след падането на нощта. Джулиана не можеше да види смъртта и погрома, които оставяше зад себе си. Съзнаваше, че по някакво чудо е била пощадена, а Оливие е останал жив и държи ръката й. Оставяха ужаса на Архангеловден далеч зад себе си. Вървяха напред. В Джулиана се надигна светла мисъл, преодоляла ужаса и неверието. Усети как Силата се опитва да й каже, че всичко ще бъде наред.

Когато истината за Лучано Вениер изникна в ума й, тя я отхвърли. Накрая щеше да разкаже на Оливие всичко, чуто от баща й. Щеше да се наложи да назове по име предателя на Венеция. Ала не можеше да го стори сега, когато лицето на Оливие бе пребледняло като платно.

Когато тя, дъщерята на Магдалената, виждаше, че жаждата за отмъщение е изсмукала цялата любов от сърцето му.

Той се държеше грижовно. Намираше вода и дообираше каквото бе останало от жътвата на плодовете. Султанът се беше погрижил за провизиите им: сирене и ръжен хляб. Оливие настояваше тя да яде и от неговата дажба и я принуждаваше силом, щом тя откажеше. Тялото й бе изнемощяло, непрекъснато й се гадеше. Джулиана започваше да мисли, че неразположението й се дължи на нещо повече от жегата и лошите военни условия. Не можеше да сподели подозренията си с Оливие, не и докато очите му светеха празно, щом извърнеше поглед от нея. Това беше същият израз на непоколебима мъст, както и миналия път, когато бягаха от Никопол към Белведере, също и когато й каза за смъртта на баща си и братята си.

Откриха крал Сигизмунд точно където беше казал султанът. Той се зарадва да види стария си приятел Оливие, един от малцината военачалници, които бяха предрекли гибелния край на този кръстоносен поход. Все някога Сигизмунд щеше да се съвземе, но в момента сърцето му беше разбито.

— Имаше оцелели — разказа им той, докато нощуваха на открито под едно дърво. Сега в този малък отломък от съюзническите войски дори за краля не се намираше прекрасна копринена шатра. — Спасихме се заради позицията си в ариергарда. Французите, които настояваха да бъдат в авангарда, бяха разгромени. Това си беше чиста сеч. Дано никога вече не видя подобно нещо. — Той млъкна. Въздухът беше изпълнено с веселите цигулки на циганите. — Моите приятели ме извлякоха от бойното поле. Изнамерихме една рибарска лодка и с нея стигнахме до корабите. Спасихме се само десетима рицари.

— Имаше още. Един полски рицар успя да преплува Дунава в пълно бойно снаряжение — обади се някакъв едър германец, когото Джулиана за пръв път виждаше. — Чу се за още няколко такива щастливци. Но повечето просто се удавиха.

— А султанът уби всички, които останаха — допълни Оливие. — Той беше вбесен от загубата на толкова много хора. — Нямаше милост. Като се изключат взетите за роби и задържаните за откуп, всички останали войни, които попаднаха в ръцете му, бяха най-жестоко заклани.

— Загубихме битката заради гордостта и суетата на ония франсета! — озлобено възкликна Сигизмунд. — Само ако бяха послушали съветите ми, имахме достатъчно войници, за да ги разбием. Бихме се смело и умно. Знамената ни можеха да се развеят победоносно.

Оливие имаше собствено мнение за причините, поради които Баязид бе победил, но предпочете да го запази за себе си. Не можеше да отправя обвинения без доказателства, но щеше да намери такива, дори ако това бе последното, което щеше да стори в живота си.

Сигизмунд заговори Джулиана:

— Когато научихме, че султанът е пристигнал, изпратих малката Салейма и двете монахини на кораб, натоварен с вести за Буда. Те би трябвало да са в безопасност там и да очакват нашето завръщане. Накарах Мишел дьо Кроаян да ги придружи като тяхна охрана. Той бурно протестираше, но не можеше да откаже. Рицарят Дьо ла Марш ме беше определил като негов сюзерен.

Джулиана му благодари със сълзи на очи. Старата Салейма се бе оказала права. Всички пленници от Оряхово бяха загинали. Но Мишел, единственият мъж, останал от прочут войнски род, бе спасен на празника на своя светец.

Тя се наплака за всички тях.

— Значи си изпратен да предадеш условията на Баязид към Венеция? — обърна се Сигизмунд към Оливие.

— И да събера пари за собствения си откуп. — Лицето на граф Дучи Монталдо отново се изопна. — Дадох на Баязид рицарската си клетва и няма да я погазя.

— Във Венеция ще има лов на виновници — подхвърли Сигизмунд. — Ще горят вещици, където ги намерят.

Отново се възцари мълчание. Всички знаеха, че кралят говори истината.

— Цената на откупите сигурно ще бъде доста висока — предположи унгарецът.

— Тя вече е висока — натърти Оливие и се протегна в мрака за ръката на Джулиана.

— Ще отплаваме първо за Черно море и после за Буда. Добре сте дошли да ни придружите докъдето пожелаете. Сигурен съм, че в Буда ще намерите кораб или лодка, които да ви откарат до Венеция. Нали там отивате?

— Да, аз отивам във Венеция — отговори Оливие. — Но преди това съм длъжен да заведа госпожа Джулиана у дома в Белведере.

26.

Завърнаха се едва по Коледа. Всъщност след Коледа, при раждането на Новата година. Джулиана и Оливие пътуваха със Сигизмунд до Буда, а оттам тръгнаха по суша. Вестта за поражението при Никопол ги предшестваше. В цяла Европа черковните камбани звънтяха траурно, докато континентът оплакваше непогребаните си мъртви. Оливие пътуваше през скърбящата си родина редом е Джулиана. През един студен зимен ден те достигнаха последното възвишение, което ги разделяше от крайната им цел.

— Има една легенда — поде той, докато спряха да се полюбуват на непорочната красота на Белведере в светлината на променения си живот. — Една от многото за моето семейство. Говори се, че откакто умрели, баща ми — местните го наричат Стария граф — и братята ми обитават този хълм като призраци. Казват, че омагьосват заблудилия се пътник, като му предлагат нещо повече от гостоприемство за нощта. Предлагат му дом. — Оливие замълча. — Но аз не съм човек, който вярва на легенди. Не вярвам в приказки за феи с щастлив завършек.

Джулиана го погледна и ръката й се задвижи внимателно точно под сърцето й. Озлоблението на Оливие не беше затихнало по време на пътуването им както това на унгарския владетел. Граф Дучи Монталдо отново приличаше на неумолимия и измъчен мъж, който неохотно я беше спасил от Никопол и още по-неохотно я бе завел у дома си в Белведере. Сякаш през промеждутъка от седем години нищо не се бе случило помежду им, поне нищо, което Оливие да счита за важно.

Джулиана не му беше издала последните думи на баща си за Лучано Вениер. В месеците, прекарани в пътуване към Белведере, многократно се беше опитвала. Съзнаваше, че той има право да знае. И все пак думите не идваха.

Не разполагаше с доказателство в подкрепа на твърденията си. Не знаеше дали казаното от Асен отговаря на истината. Той открай време бе озлобен и отмъстителен човек, който би могъл да каже и стори всичко, просто за да постигне възмездие. Джулиана не можеше да му стане неволен съучастник. В Никопол бе видяла какво може да причини отмъщението. Дори ако Лучано бе предал съюзническите войски, Венеция — Европа — нямаше да го остави да страда сам. Потърпевши щяха да са също Домициана, госпожа Клаудия, Масима и Мария, но най-вече Джиневра. Нейната добра приятелка Джиневра. Щяха да ги изгорят за магьосничество, дори ако накрая Лучано излезеше невинен. Джулиана не можеше да ги заклейми с лека ръка. Запази мълчание, когато пришпориха конете през последната долина, деляща ги от жадувания замък.

Във Венеция ще има лов на виновници — беше им казал крал Сигизмунд. — Ще горят вещици, където ги намерят.

Сети се за майка си. Спомни си мъченията в килията на вещицата. Знаеше, че не може да подложи на всичко това жените от рода Вениер без по-сигурни доказателства.

Решетката на замъка се повдигна на скърцащи панти. Нямаше паж, който да изскочи да поеме юздите на конете им, не отекна звукът на тромпети. Само Джузепе, престарелият домоуправител, се появи отнякъде. Джулиана забеляза, че ливреята му е закърпена. Вече не беше чисто нова, изразяваща сияйна надежда.

Оливие изчака той да свали Джулиана от коня й, преди да се обърне към него. По всичко личеше, че не изпитва желание да чуе какво има да му казва старецът.

Но Джузепе се отприщи като бент:

— Граф Вениер направи всичко това! — завайка се той. — Дойде точно след празника на Свети Михаил, в самото начало на октомври. Каза, че сте били пленен и за вас е поискан огромен откуп. Трябвало да вземе всичко по-ценно от Белведере и да го продаде, за да събере парите. Абсолютно всичко. Дори нещата, които госпожа Франческа беше успяла да спаси след смъртта на баща ви — след смъртта на графа.

Оливие кимна. Бавно подаде ръка на Джулиана и я поведе нагоре по стълбището. Сант Урбано се разсипа — извика Джузепе, който ги последва. — Нищичко не пощадиха. Задигнаха всички плодове, всичкото жито и осоленото свинско. И виното не оставиха! Граф Вениер каза, че му трябвала и последната трошица, за да я изпрати на султана. Каза, че сте дали на османлията дума. Но, господарю, селяните гладуват жестоко, а е зима! Ден и нощ се молеха за вашето завръщане.

Стъпките им отекваха в празното преддверие. Златните шпори на граф Дучи Монталдо звънтяха. Оливие не поглеждаше опустошенията в замъка. Не поглеждаше белите петна, където някога висяха разкошни гоблени, или призрачните белези, оставени по каменните подове от извличането на тежките кожени кресла, или прозрачната светлина на следобеда, която вече не се отразяваше в сребро й перли.

Вместо това очите на Оливие не се отделяха от Джулиана.

— Сигурно си уморена — рече той и потупа ръката й.

Тя си даваше сметка, че той я наблюдава и затова преглътна сълзите си — накара ги да не потекат със сила, която само тя, новата Магдалена, можеше да овладее. Нямаше да има сълзи. Сигурно я очакваше цял живот от сълзи, но сега нямаше да пролее нито една.

Оливие отново я настани в моминската стая на Франческа. За пръв път, откакто бяха започнали да се любят, той предпочете да спи сам. Обясни й, че имал важна работа. Нямало да мигне цяла нощ и не искал да я безпокои. Джулиана кимна. Не й се свидеше, че той има тайни от нея. Тя също не му беше казала всичко.

Вместо това го погледна и му се усмихна. И се закле винаги да го носи в сърцето си.

— Чакай ме тук — каза й Оливие на следващото утро. — Ще се върна за теб. Имам работа във Венеция. Трябва да осигуря средства за откупа си. Длъжен съм да видя какво ме очаква там. Но ще се върна за теб. Обещавам ти. Изпратих вест в „Сан Марио“ и падре Гаска е на път за тук. Но аз така или иначе ще се върна.

Джулиана кимна. Все още го обичаше. Все още се усмихваше. Но в сърцето си знаеше, че той няма да се върне.

Той се наведе от седлото на едрия си ат, за да я целуне, и препусна в галоп, размазана фигура в златно и черно.

И Джулиана Мадригал дъщерята на Магдалената, не използва нищичко от Силата и от знанията си, за да го възпре.

Чакаше го през остатъка от зимата. Чакаше го, когато коремът й порасна, а движенията й натежаха. Граф Дучи Монталдо изпрати пари за нея и за селото, но не написа нито дума. Джулиана се досети какво се е случило. Той беше човек, който се отдава първо на дълга: на остатъка от попиляната си армия, на селяните си, на града-държава Венеция, който се бе заклел да защитава. Разтрогването на годежа с богатата венецианка не бе оповестен публично и накрая Домициана щеше да го има, точно като беше възнамерявала. Тя щеше да постигне своето.

На Джулиана, дъщерята на Магдалената, не й бе нужна Силата, за да го разбере.

Чакаше до април, а надеждата й гаснеше, но когато почувства първите движения на детето, осъзна, че трябва да отиде на север. Един човек я беше поканил в своя дом, ако изпаднеше в беда. Човек, на когото тя също би могла да помогне. Човек, на когото би могла да има доверие.

— Снеговете се стопиха — каза тя на падре Гаска, докато яздеха на малките магаренца по пътя, водещ към Франция и Бургундия. — Рицарят Дьо ла Марш ни очаква в своя замък. Предложи да изпрати почетна стража, която да ни ескортира, или лично да дойде за нас. Но той все още се възстановява. Не бих могла да изисквам такова нещо.

Свещеникът имаше известни опасения относно това пътуване. Много пъти ги беше изказвал на глас пред Джулиана. Не беше ли редно да кажат на граф Дучи Монталдо за детето? Не беше ли редно да му дадат избор?

Но според Джулиана изборът беше съвсем лесен. Оливие не й беше писал. Вярно, че тя можеше да му пише. Можеше да му съобщи за детето. Но нямаше да го направи. Веднъж той бе дошъл при нея по любов. Не би искала сега да се връща при нея от чувство за дълг.

Усмихна се на дребничкия съсухрен свещеник, когато ято птици, летящи на север, се появи, за да им посочи пътя.

„Това трябваше да се случи — беше казал веднъж баща й. — Така било писано.“

Епилог
Белведере

Бяха изминали пет години, откакто Оливие за последно зърна замъка си. За тези пет години, той отново се беше променил. Кацнал на хълма, девствено красив, той изглеждаше вечен като многобройните възвишения на Тоскана. Изглеждаше мирен като слънцето, което ги огряваше.

Но не беше, помисли си последният граф Дучи Монталдо. И никога не е бил.

В този замък се бяха извършили много промени. Сега Белведере се управляваше от спомени и призраци, вместо от жива плът и кръв. Той насочи коня надолу по хълма.

Добре дошъл у дома! Добре дошъл в Белведере!

За миг на Оливие му се стори, че е чул гласа на баща си. Старият граф го викаше и го караше да се приближи. В очите на Оливие запариха сълзи. Почти всички и всичко, което беше обичал, бе мъртво, но него съдбата още пазеше жив.

Джулиана.

Присъствието й силно се усещаше на това място, което толкова беше обичала. Усещаше нейния сладък пролетен аромат на теменужки. Отново я чуваше как се смее с рицаря Дьо ла Марш. Ала Джулиана бе загубена за него от няколко години. Той не й беше писал. Но как би могъл?

Тя също не го бе потърсила.

Така дълбоко бе потънал в спомени за Джулиана, че отначало не видя момиченцето, седнало на каменната стена. Но детето го беше видяло. То се втренчи в него и внимателно го разгледа. Нещо в ясното му, умно личице накара последния граф Дучи Монталдо да спре безцелната си езда. Нещо познато в дългата коса го накара да скочи от жребеца и да отиде при детето.

— Какво правиш тук? — попита той. Но знаеше. Знаеше. Сърцето му каза, преди да изговори думите. Оливие знаеше.

— Чакам те — отговори момиченцето и впери в него широко отворени синьо-зелени очи. Очи, с които собствената му майка беше прочута, ярки късчета тюркоаз, които бяха известили съдбата на Дучи Монталдо. Детето надали беше повече от петгодишно.

— И защо ме чакаш?

— Защото Стария граф каза, че ще минеш оттук.

Не бе нужно Оливие да пита кой е Стария граф.

Инстинктивно понечи да прегърне дъщеря си, но се овладя. Тя го гледаше с очи, взети от прекрасното лице на Джулиана. Видя как малтийската звезда на майка й улавя отблясъците на чезнещата светлина и му смигна от тънката си златна верижка около шията на момичето.

— Как се казваш? — попита той, решен да не я уплаши и да я накара да побегне. И бездруго прекалено дълго е бил разделен от нея.

— Александра — отвърна малката. — Александра Мадригал. Майка ми е тукашната лечителка.

Оливие протегна ръце и вдигна момиченцето.

— Ела с мен, Алекс, да намерим майка ти. Време е да се прибираме вкъщи. Стъмва се.

Джулиана не беше в замъка, а в селото. Обкръжаваха я хора. Изглеждаше уморена и потна, но се смееше радостно. В ръцете си държеше внимателно повит вързоп.

— Нашата добра приятелка Сабата роди трети здрав син! Някой ден самата тя ще стане голяма лечителка.

Радостта й се оказа заразителна. Хората се засмяха и се събраха около каменната къща. Някой донесе малка литавра и подхвана мелодия. Джулиана се обърна, без да забележи Оливие и влезе в къщата. Но другите го забелязаха и един по един спряха да танцуват и любопитно се зазяпаха в своя господар, докато накрая литаврата не утихна.

Навярно тишината накара Джулиана любопитно да долепи лице до прозореца. Оливие я видя как гледа над румения цъфнал здравец. Първо наляво, после надясно и накрая право към него.

Видя удивлението, което се изписа на лицето й, а после се замени от предпазливост. Не съзря любов в очите й.

На нея пък й се стори, че той изглежда по-млад и по-безгрижен с детето им в прегръдките си. По-млад, отколкото в пещерите под Никопол, където се бяха срещнали за пръв път, а това бе тъй отдавна! Той беше Оливие: все още облечен в черно, все още препасал меч на пояса си. Той беше войн, затова дори конят му беше наблизо. Ала очите му се бяха променили от последния път, когато го беше видяла. Бяха се променили достатъчно, за да може синьото в тях да заблести. Те вече не бяха коравите късчета зелен лед, които си спомняше.

Той й се усмихваше. Оливие, нейният любим, я обичаше. Сълзите й рукнаха и пресъхнаха.

— Защо не ми каза? — попита той. Намираха се в уютната къщурка на Джулиана. Детето им спеше мирно помежду им, докато разговаряха.

— Сега ми се струва толкова невъзможно, толкова абсурдно. Но тогава си имах моите основания. Не можех да се доверя на казаното от Асен. Той беше преизпълнен с омраза. Помислих си, че не е изключено да излъже дори на смъртния си одър. Не можех да рискувам със съобщението, че Лучано Вениер те е предал.

— Но накрая аз сам разбрах истината.

Джулиана мълчеше. Не помръдна, но очите й неволно издадоха въпроса й.

— Моята многоуважавана майка веднъж ми каза, че оставен на себе си, след време дяволът винаги се издава. Добави, че той неизменно ще преувеличава. Това му било в природата. Лучано Вениер преувеличаваше.

Смехът на Оливие беше кратък, но в него вече нямаше горчивина.

— Той е бил тук още на Архангеловден и е плячкосвал дома ми. На 29 септември, денят, определен за атаката на Баязид при Никопол. Но когато е дошъл тук, е нямало как да знае за поражението на французите. Неговата алчност се оказа неговата гибел.

— Освен това е бил единственият, който е знаел по кой път ще поемеш от Венеция за Белведере в нощта, когато си бил нападнат. По-късно се сетих за това.

— Изправи ли се срещу него?

— Когато се добрах до Венеция, той вече беше мъртъв. Починал внезапно. Усилено се носеха слухове за отрова. Дожът не е глупак и силно държи на семейната чест. Хиляди мъже загинаха в този кръстоносен поход. Дожът е оставил сина си да загине за доста по-незначително провинение срещу морала. Загубата на братовчед не представлява нищо за него.

— Беше ли изобличен?

— Не, но семейството му бе заточено. Имуществото му бе конфискувано и раздадено на вдовиците и децата на войните, които бе погубил с предателството си.

— Бедната госпожа Клаудия. — Джулиана откри, че говори искрено. — Горката Домициана. Ожени ли се за нея?

Оливие я зяпна с неподправено изумление, преди да се разсмее гръмко. Джулиана се намръщи и посочи спящото дете.

— Домициана не се нуждаеше от съпруг. Тя беше напълно способна да се погрижи за интересите си. Когато се разнесе вестта за поражението, стана ясно, че ще има лов на вещици. Някой открил восъчни кукли в нейните покои, а също талисмани и амулети. Вместо да поеме отговорността за действията си, тя прехвърлила вината върху врачката Елизабета и с много шум я предала на Инквизицията. Знахарката била измъчвана и изгорена пред катедралата Сан Марко.

— Боже! — прошепна Джулиана и се прекръсти.

— Говори се, че проклела рода до тринайсето коляно, точно както Жак дьо Моле на кладата.

— Но какво се случи с Домициана? — едва ли не срамежливо запита Джулиана.

— Затвориха я в един манастир в Пикардия. За нея това е съдба, по-лоша от смърт.

— Значи не си се оженил за нея?

— Как бих могъл да се оженя за нея? — простичко попита Оливие. — Когато ти винаги си била моята истинска съпруга?

Александра измърмори нещо на сън и Джулиана моментално се наведе над нея, благодарна, че Оливие не може да види руменината й.

— Тя носи малтийската звезда — отбеляза той. — Научи ли нейното значение?

— Престанах да се интересувам от него. Знам, че то вече не ме засяга, защото след като се завърнах в Никопол, след като се изправих лице в лице с истината за живота си там, мъжът с бялата роза вече не ме преследва. Свободна съм от него и от това, което той олицетворяваше.

— Но си предала звездата на своята дъщеря.

— Тя е нейна по право и аз не мога да я лиша от нея. Точно както майка ми, не можеше да не ми я даде. Може би някой ден Александра ще открие нейната тайна. Или ще има собствено мнение за значението й.

За миг двамата останаха смълчани пред остатъците от простото ядене, приготвено от Джулиана. Оливие наблюдаваше как пламъците танцуват в камината. Не искаше да задава въпроса — не искаше да чува отговора, не и когато беше толкова близо до сбъдването на всичките си съкровени копнежи.

— Ами ти? Омъжи ли се за рицаря Дьо ла Марш, както приказват? Когато те проследих, ми казаха това. Че живееш в неговия замък. Че си негова съпруга.

— Гасиен дьо ла Марш наистина се ожени. — Джулиана улови ръцете му в своите. — Но не за мен. А за жената, която обича.

Сърцето му подскочи, но той трябваше да чуе думите, трябваше да я накара да го каже:

— И не беше ли ти тази жена?

Тя го погледна с дълбока нежност.

— Как бих могла да се омъжа за друг, когато ти винаги си бил моят истински съпруг?

Той се наведе над масата и я целуна.

— Винаги ще бъда.

Граф Дучи Монталдо имаше да урежда разни неща в родовия си замък, но и дума не можеше да става за оставане.

— Сигизмунд се нуждае от мен. Бие се с бохемците. Бие се с немците. Неговият брат, император Венцеслав, е пияница и кралството му е в пълна неразбория. За съжаление заради него войниците на Сигизмунд винаги ще имат работа.

Оливие скоро приключи делата си. Прибра детето и съпругата си, за да напусне завинаги Белведере, отправяйки се към далечните предели на Германия. Сигизмунд им беше дал малка, но важна крепост със замък, който щеше да се превърне в техния нов дом. Падре Гаска щеше да замине с тях. Той самият беше взел това решение, след като венча двамата си приятели.

— Добре ще ми се отрази — каза той. — В Германия няма какво да правя, освен да се отдам на съзерцание. Там по никакъв начин не мога да си докарам ядове на главата.

Свещеникът се засмя, но Оливие го видя да смига на Александра и разбра, че тя е истинската причина за внезапния му интерес към Севера. Беше обучил Франческа и Джулиана. Сега беше ред на Александра.

Тя имаше Силата и нейният баща го усещаше. Не знаеше накъде ще я отведе животът, но знаеше, че има дарбата на велика магьосница. Някой ден и тя щеше да стане чудесна лечителка като майка си.

Точно когато насочиха конете си на Изток, Александра, която седеше на седлото пред баща си, се усмихна, запляска с ръце и посочи нагоре.

— Виждам стария граф на укрепленията! — извика тя, смеейки се. — Той ни казва сбогом и на добър час!

Оливие се усмихна и улови погледа на жената, която обичаше. Двамата също се засмяха, докато оставяха замъка след себе си и се отправяха към нов живот на север.

Тежката решетка на Белведере изтрака и се затвори с трясък, но последният граф Дучи Монталдо не обърна поглед назад.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.